КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

Справа № 753/14608/22                                                                                  Головуючий у І інстанції Каліушко Ф.А.
Провадження №22-ц/824/4353/2024                                                             Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
 
ПОСТАНОВА
ІменемУкраїни
 
21 лютого 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розглядуцивільних справ: 
 
судді-доповідача Таргоній Д.О.,
суддів: Голуб С.А., Писаної Т.О.,
за участі секретаря Спис Ю.В.,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - Лозинської Ольги Леонідівни на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики та пені,
УСТАНОВИВ:
 
У листопаді 2022 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 13 червня 2019 року між сторонами було укладено договір позики, згідно якого позивач передав, а відповідач прийняв грошові кошти у сумі 2 530 040,00 грн, що станом на дату укладення договору було еквівалентно сумі 95 200 дол. США, які останній зобов`язався повернути позивачу у строк до 13 грудня 2019 року.
13 листопада 2019 року сторонами було укладено договір про внесення змін №1 до договору позики від 13 червня 2019 року, згідно якого, позивач додатково передав, а відповідач прийняв грошові кошти у сумі 255 107,00 грн, що станом на дату укладення договору було еквівалентно сумі 10 404 дол. США.
13 грудня 2019 року сторони уклали договір про внесення змін №2 до договору позики від 13 червня 2019 року, згідно якого сторони змінили суму позики та дату її повернення, а саме кінцевий строк повернення позики встановлено 13 червня 2020 року, остаточна сума, яка підлягає поверненню становить 106 624 дол. США, тобто загальна сума позики, яку повинен був повернути відповідач згідно умов договору до 13 червня 2020 року становила 107 508 дол. США.
У період з 16 липня 2019 року по 21 грудня 2021 року відповідачем було здійснено повернення суми позики в розмірі 18 746 дол. США.
Згідно умов п. 3 договору позики від 13 грудня 2019 року при неповерненні чи несвоєчасному поверненні суми позики або її частини, у строки, визначені пунктом 2.6. цього договору, позичальник сплачує позикодавцю пеню в розмірі 1 (один) процент від суми простроченого платежу за кожен день прострочки сплати боргу.
Зважаючи на те, що відповідач порушив умови договору позики від 13 грудня 2019 року щодо строків повернення частини суми позики, позивачем нараховано пеню, яка станом на дату подання цього позову за період з 16 листопада 2021 року по 15 листопада 2022 року (включно) становить 13 186 038, 90 грн.
Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача суму заборгованості за вказаним договором у розмірі 3 612 613 грн, а також нараховану пеню у розмірі 13 186 038, 90 грн, а всього 16 798 651,90 грн.
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20 квітня 2023 року позов задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму заборгованості за договором позики у розмірі 3 348 151,80 грн, а також судовий збір в сумі 2 472,32 грн.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник   ОСОБА_1  -    Лозинськ а О . Л . подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині відмови у стягненні пені та ухвалити в цій частині нове рішення про стягнення з ОСОБА_3 суми пені за період з 16 листопада 2021 року по 15 листопада 2022 року (включно) в розмірі 16 677 069,00 грн за прострочення виконання зобов`язання з повернення позики за договором позики від 13 червня 2019 року.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що в розумінні глави 13 ЦК України грошові кошти є майном, тобто обов`язок позичальника за договором позики повернути позикодавцю грошові кошти є обов`язком повернути майно, а вимога про повернення грошових коштів (суми позики) є майновою вимогою.
Звертає увагу на висновок вкладений Верховним Судом у постанові від 16 травня 2018 у справі № 686/21962/15-ц, в якому вказано, що за змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.
Таким чином, необхідно чітко розділяти, яке зобов`язання за договором позики є майновим, а яке грошовим. У випадку якщо договором позики передбачено сплату процентів за користування позикою, грошовим зобов`язанням буде саме плата за користування позикою (проценти), а також сплата штрафних санкцій за невиконання (неналежне виконання) зобов`язань тощо. Зобов`язання повернути суму грошових коштів (майно), так само, як і інших речей, визначених родовими ознаками, отриманих у позику, є майновим зобов`язанням.
Оскільки,між позивачем та підповідачем укладений договір, яким не передбачено сплату процентів за користування позикою (грошове зобов`язання), а передбачено лише зобов`язання позивача передати грошові кошти та зобов`язання відповідача їх повернути, яке не є грошовим, на думку представника    ОСОБА_1  -      Лозинськ ої О . Л .  відсутні підстави для застосування п.п. 15, 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦКУкраїни до вказаних правовідносин позивача та відповідача.
18 жовтня 2023 року на адресу Київського апеляційного суду від представника ОСОБА_3 - адвоката Цурки Н.О. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 квітня 2023 року залишити без змін.
В обґрунтування відзиву зазначає, що висновок представника скаржника про те, що зобов`язання, які виникли між сторонами є майновим зобов`язанням не відповідають обставинам, з приводу яких виникли правовідносини між позивачем та відповідачем, а саме договірні зобов`язання за договором кредиту (позики).
Таким чином, представник ОСОБА_3 - адвокат Цурка Н.О. вважає, що доводи апеляційної скарги про те, що судом неправомірно застосовано до даних правовідносин п. 15 та п. 18 перехідних положень ЦК України не відповідає дійсності. 
Представник позивача  ОСОБА_1 - адвокат Лозинська О.Л. в судовому засіданні підтримала доводи апеляційної скарги та просила задовольнити її.
Представник відповідача  ОСОБА_3 - адвокат Цурка Н.О. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.
За правилом ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 квітня 2023 року оскаржується лише в частині незадоволених позовних вимог щодо відмови у стягненні пені. 
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду має бути залишене без змін, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 13 червня 2019 між позивачем та відповідачем укладено договір позики, згідно якого позивач передав відповідачу у власність грошові кошти в розмірі 2 530 040,00 грн, що еквівалентно сумі 95 200 дол. США, які останній зобов`язався повернути до 13грудня 2019 року. 
13 листопада 2019 року між позивачем та відповідачем укладено договір про внесення змін №1 до договору позики від 13 червня 2019 року, згідно умов якого позивач додатково передав відповідачу у власність грошові кошти в розмірі 255 107,00 грн, що еквівалентно сумі 10 404 дол. США, які останній зобов`язався повернути до 13 грудня 2019 року включно. 
13 грудня 2019 року між позивачем та відповідачем укладено договір про внесення змін №2 до договору позики від 13червня 2019 року, згідно умов якого сторони погодили остаточну суму повернення коштів, а саме 106 624 дол. США, та кінцевий строк повернення позики, а саме 16червня 2020 року.
Зі змісту позовної заяви вбачається, що відповідач здійснював повернення суми позики, зокрема: з 16.07.2019 по 12.11.2019 - суму еквівалентну 1 700 дол. США;  16.12.2019 - суму еквівалентну 3 646 дол. США; 13.01.2020 - суму еквівалентну 900 дол. США; 20.01.2020 - суму еквівалентну 1 200 дол. США; 06.07.2020 - суму еквівалентну 1 000 дол. США; 10.08.2020 - суму еквівалентну 900 дол. США; 10.08.2020 - суму еквівалентну 100 дол. США; 30.11.2021 - суму еквівалентну 1 500 дол. США; 21.12.2021 - суму еквівалентну 300 дол. США; 21.12.2021 - суму еквівалентну 700 дол. США.
Згідно п. 3 договору позики від 13 червня 2019 року при неповерненні чи несвоєчасному поверненні суми позики або її частини, у строки визначені п. 2.6 договору, позичальник сплачує позикодавцеві пеню в розмірі 1 (один) процент від суми простроченого платежу за кожен день прострочки сплати боргу.
Відповідно до розрахунку, наданого стороною позивач, за період з 16 листопада 2021 року по 15 листопада 2022 року (дата подання даного позову до суду) розмір пені за не своєчасне повернення становить 13 186 038,90 грн. (3 612 613,40 грн. х 1%) х 365 днів.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені за несвоєчасне повернення кредитних коштів, суд першої інстанції виходив з того, що нарахування штрафних санкцій у вигляді пені за прострочення грошового зобов`язання позивачем визначено за період з 16 листопада 2021 року по 15 листопада 2022 року, тобто у період дії карантину та введеного в Україні воєнного стану, що є протиправним нарахуванням відповідно до вимог законодавства України.
З такими висновками суду першої інстанції судова колегія погоджується, враховуючи наступне.
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України).
За допомогою неустойки (штрафу, пені) допускається забезпечувати виконання значної кількості зобов`язань. Зокрема, неустойка може забезпечувати виконання: договірних зобов`язань, що традиційно для цивільного обороту, оскільки в більшості випадків саме в договорі його сторони встановлюють неустойку (штраф або пеню). Причому це може відбуватися як під час укладення договору для забезпечення виконання зобов`язання, так і після, але до виконання тих зобов`язань, які виникли на його підставі.
Не виключається забезпечення зобов`язань, які виникли на підставі організаційного договору (зокрема, попереднього); недоговірних зобов`язань, що не характерно, проте положеннями статті 549 ЦК не виключається; позитивних та негативних зобов`язань. Як правило, неустойка встановлюється для забезпечення позитивних зобов`язань, які передбачають вчинення певних дій (передача речі, сплата грошовитих коштів та ін.). Сутність негативних зобов`язань полягає в тому, що предметом виконання є утримання від дій, і зобов`язання виконується протягом усього часу його існування. Негативні зобов`язання можуть бути забезпечені тільки за допомогою штрафу, адже після порушення такого зобов`язання необхідність стимулювати його виконання шляхом нарахування пені, як це може мати місце при позитивних зобов`язаннях, не призведе до очікуваного результату, тобто його виконання (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 листопада 2021 року в справі № 172/1159/20 (провадження № 61-14612св21).
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст 549 ЦК України).
Тлумачення ст 549 свідчить, що пеня є змінною величиною, оскільки її нарахування відбувається за кожен день прострочення.
Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (ч. 1 ст. 14 ЦК України).
Критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 320/8618/15-ц (провадження № 61-4393сво18).
У разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення (пункт 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України).
Водночас п. 1 ст. 1 Закону України від 16 червня 2020 року № 691-ІХ «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19», який набрав чинності 04 липня 2020 року та яким внесено зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України та доповнено пунктом 15 такого змісту: «У разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення».
Верховний Суд зазначає, що Законом України від 16 червня 2020 року № 691-ІХ «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19» скасовано цивільну відповідальність (щодо сплати неустойки, штрафу, пені) за прострочення грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем) на період дії карантину або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину, тобто передбачено правило зворотної дії в часі положень цього Закону до відносин, що виникли до введення його в дію та продовжують існувати після введення його в дію, щодо ненарахування штрафних санкцій під час дії карантину.
Постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», відповідно до статті 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, із 22 травня 2020 року до 31 липня 2020 року на території Автономної Республіки Крим, Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Кіровоградської, Київської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, м. Києва, м. Севастополя із урахуванням епідемічної ситуації в регіоні карантин, продовживши на всій території України дію карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».
Постановою Кабінету Міністрів України від 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», відповідно до статті 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 01 серпня 2020 року до 31 грудня 2020 року на території України карантин, продовживши на всій території України дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та від 20 травня 2020 року № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».
Постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено з 19 грудня 2020 року до 01 жовтня 2021 року на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», від 20 травня 2020 року № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та від 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».
З огляду на приписи п. 15 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, наведені постанови Кабінету Міністрів України, якими з 12 березня 2020 року установлено на всій території України карантин, що діяв протягом всього періоду, за який нараховується пеня, Верховний Суд вказує, що не застосування вказаної норми права є безпідставним та таким, що суперечить нормам матеріального права. Зазначене відповідає висновкам Верховного Суду у постановах від 16 грудня 2021 року у справі № 922/4076/20 та 25 жовтня 2022 року у справі № 916/183/22. Наведене свідчить про необхідність відмови у задоволенні вимоги позивача про стягнення пені за прострочення виконання зобов`язань за договором позики».
Тлумачення п. 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється:
в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину
в договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит;
у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від обов`язку сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку (штраф, пеню) за таке прострочення. Законодавець на рівні акту цивільного законодавстві (п. 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України) передбачив спеціальний випадок звільнення від обов`язку позичальника сплатити неустойку (штраф, пеню). Такий обов`язок припиняється без його виконання.
Крім того, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем) (п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України).
Верховний Суд робив висновки щодо застосування п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до зобов`язань, які виникли на підставі окремих договорів. Зокрема, вказувалося, що на кредитний договір розповсюджується дія п. 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 жовтня 2023 року в справі № 706/68/23 (провадження № 61-8279св23).
Тлумачення п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється:
в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування;
в договорах на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит;
у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною 2 статті 625 ЦК, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
На необхідність застосування п. 15 та п. 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України до спірних правовідносин відповідач звернув увагу як у відзиві на позов, так і у відзиві на апеляційну скаргу позивача на рішення суду першої інстанції.
У справі, що переглядається, суд першої інстанції встановив, що позивач (позикодавець) просив стягнути з позичальника пеню за час прострочення повернення позики під час карантину та дії в Україні воєнного стану.
Судом першої інстанції враховано, що законодавець на рівні акту цивільного законодавстві (п. 15 та п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України) передбачив спеціальний випадок звільнення від обов`язку позичальника сплатити неустойку (штраф, пеню). Такий обов`язок припиняється без його виконання.
З таких обставин, на думку судової колегії, Дарницький районний суд м. Києва обґрунтовано відмовив в задоволенні позовної вимоги про стягнення пені за несвоєчасне повернення позики в розмірі 13 186 038,90 грн.
Доводи апеляційної скарги, про те що між позивачем та підповідачем укладений договір, яким не передбачено сплату процентів за користування позикою (грошове зобов`язання), а передбачено лише зобов`язання позивача передати грошові кошти та зобов`язання відповідача їх повернути, апеляційний суд критично оцінює, оскільки Договором від 13 червня 2020 року визначено, що при неповерненні чи несвоєчасному повернені суми позики або її частини, позичальник сплачує позикодавцеві пеню в розмірі 1 відсоток від суми простроченого платежу за кожен день прострочки сплати боргу.
Відповідно до договору від 13 грудня 2019 року про внесення змін №2 до договору позики від 13 червня 2019 року кінцевим терміном повернення грошових коштів є 13 червня 2020 року, а позивачем нараховано пеню відповідно до п. 3 Договору за період з 16 листопада 2021 року по 15 листопада 2022 року.
Таким чином, твердження представника ОСОБА_1 - Лозинської О.Л . , про те, що відсутні підстави для застосування п.п. 15, 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до вказаних правовідносин не заслуговують на увагу та спростовуються вищевикледним.   
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди представника ОСОБА_1 - Лозинської О.Л . з оскаржуваним рішенням та ґрунтуються на власному тлумаченні чинного законодавства.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені ст. 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.
За таких обставин, встановивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну правову оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, та дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені за період з 16 листопада 2021 року по 15 листопада 2022 року.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргупредставника ОСОБА_1 - Лозинської Ольги Леонідівни залишити без задоволення.
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 квітня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 28 лютого 2024 року.

Суддя-доповідач                                                                   Д.О. Таргоній
 
Судді:                                                                                     С.А. Голуб 
 
                                                                                              Т.О. Писана