ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

01 лютого 2024 року 	м.Дніпро	справа № 160/4024/23	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого - судді  Баранник Н.П.,
суддів:  Малиш Н.І., Щербака А.А.,     
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 липня 2023 року у справі № 160/4024/23 (суддя Захарчук-Борисенко Н.В., справа розглянута в порядку спрощеного позовного провадження) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач), через свого представника, звернувся до суду з позовом, в якому просив:
- визнати бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі - відповідач) щодо не поновлення пенсії ОСОБА_1 – протиправною та дискримінаційною, визнати протиправними та дискримінаційними та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області 160/6510/21 від 27.07.2021 року про відмову у поновленні пенсії ОСОБА_1 та визнати протиправними та дискримінаційними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області стосовно відмови поновити виплату пенсію ОСОБА_1 ;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області поновити виплату пенсії ОСОБА_1 з 01.09.2001 року, на вказаний ним банківський рахунок, з нарахуванням індексації та компенсації втрати частини доходів, відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;
- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області кошти в сумі 100 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, заподіяної йому протиправними та дискримінаційними рішеннями, дією та бездіяльністю, в результаті яких Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області відмовило у поновленні пенсії ОСОБА_1 .
В обгрунтування позовних вимог представник позивача вказував, що 12.09.2001 позивач виїхав з України до Ізраїлю на постійне місце проживання, де був прийнятий на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль. Починаючи з 01.09.2001 і станом на сьогоднішній день, позивач призначеної по закону пенсії не отримує. Відповідач в своєму рішенні №0400-010305-8/2703 від 12.01.2021 протиправно відмовив у поновленні виплати пенсії позивачу. Дніпропетровський окружний адміністративний суд у рішенні від 25.05.2021 у справі №160/6510/21 зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 25.12.2020 про поновлення пенсії. У відповідь на звернення представника позивача щодо поновлення пенсійних виплат, пенсійний орган листами від 22.07.2021 та від 08.02.2022 повідомив, що не може надати інформацію на тій підставі, що не підтверджені повноваження представника. Разом з тим, відповідач листом №0400-01305-8/14337 від 02.02.2023 надіслав рішення №№160/6510/21 від 27.07.2021 про відмову у поновленні пенсії позивачу на тій підставі, що позивач повинен подати свою заяву про поновлення пенсії виключно особисто та через те, що відсутня міждержавна пенсійна угода між Україною та Ізраїлем. Як видно з листів-відповідей від різних територіальних органів Пенсійного фонду України, починаючи з 07.10.2009 і по сьогоднішній день, органи ПФУ вводять громадян України, що проживають за кордоном в оману, стверджуючи, що рішення КСУ №25-рп/2009 начебто поширюється лише на осіб, які виїхали на постійне місце проживання за кордон після 07.10.2009 та/або, так як відсутній конкретний механізм поновлення виплати пенсії таким громадянам, тобто немає підстав поновлювати пенсію, до укладення відповідної угоди між державами.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 липня 2023 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.
Із рішенням суду не погодився позивач та через свого представника подав апеляційну скаргу. Посилаючись на ігнорування судом першої інстанції Конституції України та законодавства України, помилковість висновків про відсутність підстав поновлення пенсії, позивач просить скасувати рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 липня 2023 року та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги представник позивача вказує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що при зверненні до відповідача позивач надав копію паспорту громодянина України для виїзду за кордон, термін дії якого сплинув. Вказує, що у верхньому правому куті на першій сторінці паспорту наявна відмітка Посольства України в Державі Ізраїль про продовження строку дії паспорту позивача до 26.04.2021. Позивач звернувся до відповідача з заявою про поновлення пенсії 25.12.2020, тобто з діючим на той момент паспортом громадянина України для виїзду за кордон.
Відповідач надіслав письмовий відзив на апеляційну скаргу позивача. У відзиві зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні. Вважає доводи скаржника безпідставними.
Апеляційний розгляд справи здійснено за правилами ст.311 КАС України, в порядку письмового провадження.
Перевіривши доводи апеляційної скарги, відзиву, матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції слід скасувати, з наступних підстав.
З матеріалів справи встановлено, що позивач виїхав на постійне місце проживання до держави Ізраїль, та перебуває на консульському обліку Посольства України в Державі Ізраїль, що підтверджується відміткою в паспорті громадянина України для виїзду за кордон.
За дорученням від ОСОБА_1 адвокат Меламед Вадим Борисович звернувся із заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якій просив поновити та виплатити пенсію ОСОБА_1 з 01.09.2021.
Листом від 12.01.2021 №0400-010305-8/2703 пенсійний орган повідомив представника позивача про відсутність підстав для поновлення виплати пенсії за віком в Україні позивачу, оскільки відсутнє особисте звернення пенсіонера та в документах відсутній паспорт громадянина України з відміткою про реєстрацію місця проживання на території України. На даний час угода між Україною та Ізраїлем про співробітництво в галузі пенсійного страхування не укладена, а тому відсутні законодавчі підстави для призначення пенсії в Україні.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.05.2021 у справі №160/6510/21 зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 25.12.2020 про поновлення пенсії.
ГУ ПФУ в Дніпропетровській області на виконання вказаного рішення суду повторно розглянуло заяву та прийняло рішення від 27.07.2021 року, яким відмовило у поновленні пенсії.
Вважаючи протиправними дії відповідача щодо не поновлення виплати пенсії за віком, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, зазначив, що позивачем під час звернення до відповідача з заявою про призначення пенсії не було дотримано вимог Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки зі змісту закордонного паспорту позивача вбачається, що термін його дії закінчився 26.04.2011. Отже такий документ, строк дії якого закінчився, не може посвідчувати на даний час належність до громадянства України. Крім того, заява про поновлення пенсії підписана не позивачем, а його представником, що не відповідає вимогам Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідачем не заперечується, що позивач до виїзду за кордон перебував на обліку у відповідача та отримував пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», виплата якої була припинена 2001 році.
Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Пенсійні правовідносини регулюються Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-ІV), який визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом.
Статтею 1 Закону №1058-ІV встановлено, що пенсія – це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.
Статтею 5 Закону №1058-IV передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, визначених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат; порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; організація та порядок здійснення управління в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону №1058-ІV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.
Згідно зі статтею 51 Закону №1058-IV у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону №1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним).
Відповідно до статті 152 частини 2 Конституції України, закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.
З огляду на зазначене, положення пункту 2 частини 1 статті 49 та другого речення статті 51 Закону втратили чинність з 07.10.2009, тобто від дати прийняття рішення Конституційним Судом України №25-рп/2009.
Відповідно до частини 2 статті 49 Закону №1058-ІV поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.
Питання щодо подання та оформлення документів для призначення пенсій врегульовано Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою правління Пенсійного Фонду України 25.11.2005 № 22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07.07.2014 №13-1) (далі – Порядок №22-1).
Відповідно до пункту 1.5 Порядку №22-1 заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України. При цьому у заяві про виплату частини пенсії непрацездатним членам сім`ї особи, яка знаходиться на повному державному утриманні, вказується адреса одержувача цієї частини пенсії.
Тобто, пунктом 1.5 Порядку №22-1 передбачено можливість подачі заяви як особисто пенсіонером, так і його уповноваженим представником.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 20.02.2018 у справі №757/12134/14-а, від 11.07.2019 у справі №812/564/18, від 21.12.2020 у справі №229/4165/17, від 09.06.2021 у справі №489/473/17.
Як встановлено матеріалами справи, із заявою про поновлення виплати пенсії до відповідача звертався представник позивача на підставі нотаріально завіреної довіреності з проставленим апостилем, тобто без порушення позивачем порядку звернення з заявою про поновлення виплати пенсії.
Представник позивача зазначає, що для оформлення постійного проживання за кордоном позивач оформив зняття з реєстрації з останнього місця проживання та здав паспорт громадянина України, як того вимагає Порядок розгляду в дипломатичних представництвах або консульських установах України за кордоном клопотань громадян України, які виїхали за її межі тимчасово, про залишення на постійне проживання за кордоном, затвердженого Наказом Міністра закордонних справ України від 22.11.1999 року №201.
Замість паспорта громадянина України позивач отримав паспорт громадянина України для виїзду за кордон, який останньому було видано 26.04.2001 року. Строк дії паспорта громадянина України для виїзду за кордон становить десять років.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 27.07.2021 № 160/6510/21, позивачу відвовлено у поновленні пенсіїї, оскільки останній не надав документ на підтвердження громодянства України.
З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини першої статті 13 Закону України від 20.11.2012 № 5492-VI «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус (далі - Закон №5492-VI) документи, оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Реєстру (далі - документи Реєстру), відповідно до їх функціонального призначення поділяються на: 1) документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України: а) паспорт громадянина України; б) паспорт громадянина України для виїзду за кордон; в) дипломатичний паспорт України; г) службовий паспорт України; ґ) посвідчення особи моряка; д) посвідчення члена екіпажу; е) посвідчення особи на повернення в Україну; є) тимчасове посвідчення громадянина України; 2) документи, що посвідчують особу та підтверджують її спеціальний статус: а) посвідчення водія; б) посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон; в) посвідка на постійне проживання; г) посвідка на тимчасове проживання; ґ) картка мігранта; д) посвідчення біженця; е) проїзний документ біженця; є) посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту; ж) проїзний документ особи, якій надано додатковий захист.
Пунктом 2.22 Порядку № 22-1 передбачено, що за документ, який засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка уповноважених органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування.
Згідно із пунктом 2.23 Порядку № 22-1 документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, посвідчених нотаріально або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію. Документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах. У разі якщо підтвердженням страхового стажу є трудова книжка, надається копія з неї, завірена адміністрацією підприємства, установи, організації за місцем останньої роботи або органом, що призначає пенсію.
Зі змісту наведеного нормативного врегулювання слідує, що при зверненні до пенсійного органу із заявою про поновлення виплати пенсії, заявник подає відповідну заяву разом із переліком документів, який передбачений Порядком №22-1. Особа, яка звертається за пенсією, повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік.
Відповідно до частини першої розділу V Перехідні положення Закону № 5492-VI документи, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи, видані до дня набрання чинності цим Законом, є чинними до закінчення строку їх дії та не підлягають обов`язковій заміні.
Згідно із підпунктом 2 пункту 89 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.05.2014 № 152, паспорт для виїзду за кордон визнається недійсним, вилучається, анулюється та знищується у разі: закінчення строку його дії або прийняття рішення про його обмін до закінчення строку його дії.
З наведеного слідує, що паспорт громадянина України для виїзду за кордон є належним документом, що засвідчує особу, виключно протягом дії такого паспорта та втрачає чинність після закінчення строку його дії.
Колегією суддів досліджено копію долученого до матеріалів справи паспорту громадянина України ОСОБА_1 для виїзду за кордон № НОМЕР_1 від 26.04.2001, та встановлено, що такий був дійсний до 26.04.2011. В подальшому його дію продовжено до 26.04.2021, про що свідчить відповідний відміток посольства України в Державі Ізраїль (а.с. 49).
Таким чином, на дату звернення представника позивача до відповідача із заявою про поновлення пенсії від 25.12.2020, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, у якості документу, що посвідчував особу позивача, був дійсним.
Отже, позивач має право на поновлення пенсії за віком.
При цьому, позивач просить визнати бездіяльність відповідача щодо не поновлення пенсії ОСОБА_1 – протиправною та дискримінаційною.
Проте, колегія суддів ввжає, що в даному випадку належним сопобом захисту порушеного прва буде саме визнання протиправним та скасування оскарженого позивачем рішення відповідача.
З огляду на встановлені судом обставини, рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 27.07.2021 № 160/6510/21 є протиправним та підлягає скасуванню.
Щодо строку відновлення порушених прав позивача, колегія суддів зазначає наступне.
Так, у постанові від 20.05.2020 у справі №815/1226/18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що статті 99, 100 КАС України (у редакції, чинній до 15.12.2017) не підлягають застосуванню до спорів, які виникли у зв`язку з поновленням виплати раніше призначених (нарахованих) пенсій громадянам України, які проживають за її межами, на підставі рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 №25-рп/2009. Зважаючи на те, що непроведення виплати пенсії таким особам відбулося з вини держави в особі її компетентних органів, поновлення виплати пенсії має проводитися без обмеження будь-яким строком.
Велика Палата Верховного Суду при цьому зазначила, що такий висновок є застосовним при розгляді подібних справ і щодо статей 122, та 123 КАС України (у редакції, чинній з 15.12.2017), які за змістом є аналогічними статтям 99, 100 КАС України (у редакції, чинній до 15.12.2017).
Зважаючи на наведене правове регулювання та висновки Верховного Суду, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відновлення виплати пенсії позивачу з дати ухвалення Рішення Конституційним Судом України від 07.10.2009 у справі №25-рп/2009 без обмеження її виплати жодними строками.
Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачеві компенсації втрати частини доходів у зв`язку з несвоєчасною виплатою пенсії.
Питання, пов`язані із здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом № 2050-ІІІ та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 (далі - Порядок).
Згідно із ст.1, 2 Закону № 2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.
Зі змісту вказаних норм слідує, що їх дія поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата).
Пункти 1, 2 Порядку відтворюють положення Закону № 2050-ІІІ і лише конкретизують підстави та механізм виплати компенсацій.
У п. 4 Порядку закріплено, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.
Наведене нормативне регулювання не встановлює першочерговості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи був виплачений нарахований дохід, та чи виплачений він із порушенням строків, чи нараховувався і виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.
Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.
Використане у ст.3 Закону № 2050-ІІІ та п. 4 Порядку формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.
Отже, основною умовою для виплати громадянину передбаченої ст.55 Закону № 2262-XII, ст.2 Закону № 2050-ІІІ та Порядком компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії). Водночас, компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією (у цій справі - пенсійним органом) добровільно чи на виконання судового рішення.
Зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень ст.1-3 Закону № 2050-ІІІ, окремих положень Порядку дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.
Аналогічний підхід до застосування вказаних норм права висловлений Верховним Судом України у постановах від 19 грудня 2011 року (справа № 6-58цс11), від 11 липня 2017 року (справа № 21-2003а16), та Верховним Судом у постановах від 20 лютого 2018 року (справа № 336/4675/17), від 21 червня 2018 року (№ 523/1124/17), від 03 липня 2018 року (справа № 521/940/17).
Отже, враховуючи те, що судом встановлено факт протиправної відмови у поновлені та виплаті пенсії позивачу та зобов`язано відповідача здійснити виплату пенсії з 07.10.2009, колегія суддів приходить до висновку, що при виконанні рішення суду строк виплати пенсії з 07.10.2009 безсумнівно буде порушеним, а відтак позивач набув право на нарахування та виплату компенсації втрати частини доходів.
Разом з тим, колегія суддів вказує на передчасність позовних вимог в частині проведення індексації пенсії.
Статтею 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 05 жовтня 2000 року № 2017-III передбачено, що індексацію доходів населення, яка встановлюється задля підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін, віднесено до державних соціальних гарантій, що, згідно зі статтею 19 цього Закону, є обов`язковими для всіх підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 3 липня 1991 року №1282-XII (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон № 1282-XII) індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Згідно зі статтею 2 Закону № 1282-XII індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: пенсії; стипендії; оплата праці (грошове забезпечення); суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди в разі втрати годувальника.
Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
За змістом статті 4 Закону № 1282-XII в чинній редакції індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.
Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.
Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.
Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.
Таким чином, індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій; проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.
Тобто, сума індексація повинна бути нарахована відповідачем при нарахуванні пенсії.
Відповідно, зважаючи на те, що пенсія позивачу на час постановлення судом апеляційної інстанції рішення не нараховувалась та не виплачувалась, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги про зобов`язання нарахувати та виплатити індексацію спрямовані на майбутнє, відповідно, є передчасними.
Відтак, належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області поновити виплату пенсії ОСОБА_1 з 07.10.2009, на вказаний ним банківський рахунок, з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача коштів в сумі 100 000 гривень на відшкодування моральної шкоди, заподіяної йому протиправними та дискримінаційними рішеннями, дією та бездіяльністю, в результаті яких було відмовлено у поновленні пенсії, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
У відповідності до Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (Із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного суду N 5 від 25.05.20011 від 27.02.2009) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Заявляючи вимогу про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.
Позивач зазначає, що його хвилювання та майнові страждання у зв`язку з неотриманням вчасно пенсії, очікування коштів та судовий спір з відповідачем сам по собі вказує на моральні страждання.
Однак, такі доводи позивача колегія суддів вважає необґрунтованими з огляду на те, що відшкодування моральної шкоди є видом цивільно-правової відповідальності. В свою чергу, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повиненз`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я, тяжкість вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.
Отже, враховуючи, що відшкодування моральної (немайнової шкоди) є видом цивільно-правової відповідальності, спосіб застосування якої передбачає встановлення об`єктивних обставин щодо наявності шкоди, протиправності діяння її заподіювача, причинового зв`язку між діями (рішеннями, бездіяльністю) заподіювача та наслідками у вигляді немайнової шкоди. Вказане безумовно свідчить на користь неможливості звільнення від доказування обставин, що можуть свідчити про наявність підстав для застосування цивільно-правової відповідальності - відшкодування моральної шкоди.
Позивачем не приведено розрахунку та не наведено обґрунтувань, щодо заявленої до відшкодування суми моральної шкоди, також позивачем не зазначено з чого саме він виходив визначаючи розмір понесеної шкоди.
Отже, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження понесення немайнових втрат, які мають бути відшкодовані відповідачем у заявлений в адміністративному позові спосіб, відтак не доведено тих обставин, на яких ґрунтуються його позовні вимоги в цій частині, як це передбачено ст.71 КАС України.
Невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, що призвели до ухвалення незаконного рішення, є підставою для його скасування, як це передбачено статтею 317 КАС України, та прийняття нового рішення у справі.
Виходячи з характеру та кількості задоволених позовних вимог, документально підтвердженими судовими витратами позивача є сплачений судовий збір в загальному                   розмірі 1 073,6 грн., який підлягає стягненню з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області за рахунок його бюджетних асигнувань.
Керуючись с.311, п.2 ч.1 ст.315, ст.317, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 липня 2023 року у справі № 160/4024/23 - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 27.07.2021 № 160/6510/21.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (код ЄДРПОУ 21910427) поновити виплату пенсії ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) з 07 жовтня 2009 року, на вказаний ним банківський рахунок, з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (код ЄДРПОУ 21910427) судові витрати зі сплаченого судового збору у сумі 1 073,6 грн. (одна тисяча сімдесят три гривні шітдесят копійок).

Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках та в строки, визначені ст.ст. 328,329 КАС України.

Головуючий - суддя                                                                      Н.П. Баранник 

                               суддя                                                                      Н.І. Малиш 

                               суддя                                                                      А.А. Щербак