ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
05 січня 2024 року
м. Київ
 
справа № 442/6239/20
провадження № 61-20258св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінанс консалтинг захід», Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 23 квітня 2021 року 
у складі судді Павлів З. С. та постанову Львівського апеляційного суду від 
21 жовтня 2021 року у складі колегії суддів: Мельничук О. Я., Ванівського О. М., Крайник Н. П.,
 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
 
У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернуся до суду з позовом до Товариства 
з обмеженою відповідальністю «Фінанс консалтинг захід» (далі - ТОВ «Фінанс консалтинг захід»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (далі - ТОВ «ФК «Довіра та гарантія») про визнання недійсним договору відступлення права вимоги.
 
На обґрунтування позовних вимог зазначав, що 14 лютого 2008 року між ним 
і Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк») укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 11298970000, відповідно до якого він отримав кредит в іноземній валюті у розмірі 39 330,00 дол. США для придбання автомобіля та взяв на зобов`язання повернути кредити зі сплатою 12,5 % річних за користування кредитом. З метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за вказаним договором позивач передав у заставу автомобіль марки BMW, модель (Е87) 118і, тип - легковий комбі, 2007 року випуску, колір - сірий, реєстраційний номер 
НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 .
 
Рішенням загальних зборів акціонерів від 27 жовтня 2009 року АКІБ «УкрСиббанк» у зв`язку з приведенням своєї діяльності у відповідності до норм Закону України «Про акціонерні товариства» змінив своє найменування на ПАТ «УкрСиббанк».
 
20 квітня 2015 року між ПАТ «УкрСиббанк» і ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» укладено договір факторингу № 17.
 
26 травня 2017 року між ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» і ТОВ «Фінанс консалтинг захід» укладено договір відступлення права вимоги № 26.05.17-ДГ.
 
На переконання позивача, оскаржуваний договір містить ознаки договору факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги). За умовами договору фактично відбулося фінансування однієї особи іншою за рахунок передачі грошової вимоги цієї особи до третьої особи. Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування за рахунок відступлення права вимоги до боржника. При цесії (відступленні права вимоги) право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату. Також розмежування розглядуваних договорів здійснюється за їх формою: правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору.
 
Оскільки факторинг визначено кредитною операцією у пункті 3 частини першої статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», вимоги до такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Таким чином, фактор для надання фінансових послуг повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ.
ТОВ «Фінанс консалтинг захід» не є фінансовою установою у контексті норм Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», яка може надавати фінансові послуги у формі факторингу, а це товариство не може бути суб`єктом таких правовідносин. Тому спірний договір відступлення права вимоги підлягає визнанню недійсним.
 
Також позивач стверджував, що оспорюваний договір за своєю юридичною природою є договором факторингу, не зважаючи на його назву - договір про відступлення права вимоги. Уступка права вимоги є одним з обов`язкових елементів відносин факторингу, проте сама по собі назва оспорюваного у цій справі договору не змінює його правової природи.
 
ОСОБА_1 просив визнати недійсним договір відступлення права вимоги від 
26 травня 2017 року № 26.05.17-ДГ, укладений між ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» 
і ТОВ «Фінанс консалтинг захід».
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 23 квітня 2021 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 
21 жовтня 2021 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до змісту оспорюваного договору про відступлення права вимоги сторони мали на меті саме договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. 
Цей договір не містить умови щодо обов`язку первісного кредитора сплачувати новому кредитору винагороду за надання послуг з фінансування, а така умова 
є однією з суттєвих, яка дозволяє кваліфікувати правочин саме як договір факторингу.
 
Таким чином, суд першої інстанції зробив висновок, що підстав для визнання оспорюваного правочину про відступлення права вимоги недійсним немає, оскільки договір купівлі-продажу прав вимоги не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін.
 
Апеляційний суд, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, виходив з того, що між ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» і ТОВ «Фінанс консалтинг захід» було укладено договір відступлення права вимоги шляхом купівлі-продажу боргових зобов`язань. Спірний договір не містить жодних посилань про здійснення факторингової операції, у зв`язку з чим ТОВ «Фінанс консалтинг захід», яке не є фінансовою установою у контексті норм Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послу», не було обмежене у своєму праві на укладення оспорюваного договору з ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія».
 
Аргументи учасників справи
 
У грудні 2021 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду, ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що:
оспорюваний договір, укладений між ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» і ТОВ «Фінанс консалтинг захід», за своєю юридичною природою (незважаючи на його назву - договір про відступлення права вимоги) є договором факторингу. Відповідно до пункту 2.1 договору, укладеного між ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» і ТОВ «Фінанс консалтинг захід», фактично відбулось фінансування однієї особи іншою за рахунок передачі останньому грошової вимоги цієї особи до третьої особи (боржника);
ТОВ «Фінанс Консалтинг Захід» не є банківською чи фінансовою установою, 
у зв`язку з чим не може здійснювати факторингові операції та бути фактором, тому укладений договір про відступлення права вимоги від 26 травня 2017 року 
№ 26.05.17-ДГ, на думку позивача, є недійсним;
до ТОВ «Фінанс консалтинг захід» не могло перейти право на стягнення заборгованості в іноземній валюті (доларах США), оскільки у вказаного товариства відсутня відповідна ліцензія;
норми законодавства допускають можливість наступного відступлення фактором права грошової вимоги третій особі лише за договором факторингу, тоді як в цій справі набуття права вимоги між ТОВ Фінанс консалтинг захід» і ТОВ «ФК «Довіра га гарантія» відбулось на підставі договору уступки права вимоги.
 
ОСОБА_1 також зазначає, що очікує понесення витрат на професійну правничу допомогу під час касаційного перегляду справи у розмірі 20 000,00 грн, а відповідні докази будуть надані після ухвалення судового рішення.
 
У лютому 2022 року від ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» надійшло пояснення щодо касаційної скарги, в якому товариство просить у задоволенні касаційної скарги відмовити.
 
У поясненнях щодо касаційної скарги зазначено, що:
між ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» і ТОВ «Фінанс консалтинг захід» укладено договір про відступлення права вимоги. Цей правочин є договором цесії, який укладено відповідно до норм законодавства України, а саме статті 512 ЦК України;
у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 24 березня 
2020 року у справі № 2-5518/11 (провадження № 61-37416св18) під час розгляду справи за заявою про заміну сторони виконавчого провадження, яке відбулось на підставі оспорюваного договору відступлення права вимоги № 26.05.17-ДГ, укладеного між ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» і ТОВ «Фінанс консалтинг захід», суд дійшов висновку, що відповідний правочин не є договором факторингу;
позивач просить визнати повністю недійсним договір про відступлення права вимоги, укладений між ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» і ТОВ «Фінанс консалтинг захід», стороною якого він не є, і який стосується його лише в частині його зобов`язання за одним кредитним договором. Проте за оспорюваним договором відступлено права вимоги за іншими кредитними договорами відносно інших осіб;
набуття ТОВ «Фінанс консалтинг захід» інших передбачених спірним договором прав щодо боржника (права вимоги на стягнення (отримання) від боржника будь-яких нарахувань та вимог, у тому числі передбачених договором заходів відповідальності, які виникли у первісного кредитора до боржника до моменту укладення цього договору, права вимоги, які випливають з факту неналежного виконання боржником умов кредитного договору, у тому числі право на дострокове стягнення суми кредиту, процентів та інших пов`язаних із цим сум, право вимоги будь-яких інших вимог згідно з кредитним договорами, чи звернення стягнення на заставне майно) не суперечать ознакам та змісту договору цесії;
позивач не надав жодного доказу на підтвердження того, що саме сторона правочину ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» не має права на укладення договору відступлення права вимоги, усі його пояснення ґрунтуються на припущеннях та формальних міркуваннях.
 
Рух справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 22 грудня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху, надано строк для усунення недоліків касаційної скарги.
 
Ухвалою Верховного Суду від 20 січня 2022 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу з суду першої інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду від 09 серпня 2022 року справу призначено до судового розгляду.
 
Ухвалою Верховного Суду від23 листопада 2022 року касаційне провадження 
у справі зупинено до закінчення розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 206/4841/20 (провадження № 14-55цс22).
 
Ухвалою Верховного Суду від 05 січня 2024 року касаційне провадження у справі поновлено.
 
Межі та підстави касаційного перегляду
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції 
в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
Доводи касаційної скарги містять підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України. Зазначено, що апеляційний суд 
в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16, від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11, від 10 листопада 2020 року у справі 
№ 638/22396/14-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 926/1172/18, від 28 січня 
2020 року у справі № 924/1208/18, від 10 березня 2021 року у справі № 278/2083/18, від 16 жовтня 2018 року у справі № 914/2567/17, від 19 листопада 2019 року 
у справі № 924/1014/18, від 19 лютого 2020 року у справі № 639/4836/17, від 
16 грудня 2020 року у справі № 461/2900/11, від 20 січня 2021 року у справі 
№ 1512/1742/2012.
 
Фактичні обставини справи
 
Суди встановили, що 14 лютого 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» і  ОСОБА_1 укладений договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 11298970000, відповідно до якого позивач отримав кредит в іноземній валюті у розмірі 39 330,00 дол. США для придбання автомобіля та взяв на себе зобов`язання повернути кредит зі сплатою 12,5 % річних за користування кредитом. З метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за вказаним договором він передав у заставу автомобіль марки BMW, модель (Е87) 118і, тип - легковий комбі, 2007 року випуску, колір - сірий, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 .
 
20 квітня 2015 року між ПАТ «УкрСиббанк» і ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» укладено договір факторингу № 17, на підставі якого ПАТ «УкрСиббанк» відступив 
ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», а останнє прийняло права вимоги та в їх оплату зобов`язалось передати грошові кошти в розпорядження ПАТ «УкрСиббанк» за плату та на умовах, визначених цим договором. Права вимоги, які клієнт відступає фактору за цим договором, відступаються в розмір заборгованості боржників перед клієнтом, без права нарахування відсотків, комісій, неустойки, що передбачені умовами первинних договорів, та визначені в реєстрі боржників, що підписується сторонами у паперовому вигляді в день підписання цього договору. Одночасно з відступленням права вимоги до фактора переходять всі права 
ПАТ «УкрСиббанку» за усіма договорами забезпечення.
 
26 травня 2017 року між ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» і ТОВ «Фінанс консалтинг захід» укладено договір відступлення права вимоги № 26.05.17-ДГ.
 
У Розділі 2 вказаного договору визначено, що за цим договором первісний кредитор відступає новому кредитору, а новий кредитор приймає права вимоги та в їх оплату зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження первісного кредитора на умовах, визначених цим договором. Права вимоги, які первісний кредитор відступає новому кредитору за цим договором, відступає в розмірі заборгованості боржників перед первісним кредитором, без права нарахування відсотків, комісій, неустойки, що передбачені умовами первинних договорів, та визначені в Реєстрі боржників, що підписується сторонами у паперовому вигляді в день підписання цього договору. Одночасно з відступленням права вимоги до нового кредитора переходять усі права первісного кредитора за усіма договорами забезпечення.
 
Згідно з пунктом 3.1 договору у дату підписання цього договору новий кредитор зобов`язаний сплатити первісному кредитору 1 200 000,00 грн.
 
Позиція Верховного Суду
 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
 
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
 
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).
 
Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.
 
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
 
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).
 
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України).
 
Згідно з статтями 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор 
у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
 
Тобто відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора 
в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (частина третя статті 656 ЦК України); (б) дарування (частина друга статті 
718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України).
 
За змістом частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
 
Відповідно до статті 1083 ЦК України наступне відступлення фактором права грошової вимоги третій особі не допускається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Якщо договором факторингу допускається наступне відступлення права грошової вимоги, воно здійснюється відповідно до положень цієї глави.
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 червня 2022 року у справі № 489/6398/20 (провадження № 61-18279св21) із посиланням на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) зазначено, що «договір відступлення права вимоги має такі ознаки: 1) предметом є відступлення права вимоги щодо виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) таке зобов`язання може бути як грошовим, так і не грошовим (передання товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним або безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, за яким виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора 
у зобов`язанні. Отже, за договором відступлення права вимоги первісний кредитор у конкретному договірному зобов`язанні замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання. Договір факторингу має наступні ознаки: 1) предметом є надання фінансової послуги за плату; 2) мета полягає у наданні фактором 
й отриманні клієнтом фінансової послуги; 3) зобов`язання, в якому клієнт відступає право вимоги, може бути тільки грошовим; 4) такий договір має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 5) укладається тільки у письмовій формі та має містити визначені Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» умови. З наведеного слідує, що договір відступлення права вимоги та договір факторингу можуть мати схожі умови, проте їх правова природа, предмет та мета укладення суттєво відрізняються. Якщо предметом 
і метою договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору властиві як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу. Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути зумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не означає наявність фінансової послуги, яку новий кредитор надає попередньому».

Наступне відступлення фактором права грошової вимоги третій особі здійснюється відповідно до положень Глави 73 ЦК України - «Факторинг», яка встановлює спеціальні вимоги до даного виду договорів, його предмет, який визначений статтею 1078 ЦК України, суб`єктний склад (клієнт та фактор, яким може бути банк або інша фінансова установа в силу частини третьої статті 1079 ЦК України) та регулює взаємовідносини між боржником, клієнтом і фактором. Отже, правочин, за яким відбувається наступне відступлення фактором права вимоги до боржника має відповідати правовій конструкції саме договору факторингу, яка визначена положеннями статті 1077 України (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 13 березня 2018 року у справі № 904/6226/17).
 
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 19жовтня 2021 року у справі 
№ 916/596/20.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 206/4841/20 (провадження № 14-55цс22) зазначено, що 
«8.4. У постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18), від висновку в якій має намір відступити колегія суддів Касаційного цивільного суду, Велика Палата Верховного Суду зробила висновок що відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини 3 статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань які виникли на підставі кредитного договору, характерним 
є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор - банк або інша фінансова установа.
8.5. У постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) Велика Палата Верховного Суду зазначила про можливість відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами не тільки на користь фінансових установ, але й на користь фізичних осіб лише за умови, що первісний кредитор-банк був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації, яка вимагає вчинення дій із метою максимального задоволення інтересів кредиторів банку, зокрема його вкладників. Отже, частково відступ від висновку, викладеного у постанові від 
31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18), уже відбувся.
8.6. Передаючи справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів Касаційного цивільного суду наголосила, що, на її думку, є підстава для відступу від висновку, викладеного у постановах Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18) та від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) шляхом 
його конкретизації та вказати, що: «в імперативній нормі приватного права відсутня заборона на відступлення (купівлю-продаж, міну, дарування майнових прав) права вимоги, яке виникло на підставі кредитного договору, будь-якій особі; внаслідок відступлення права вимоги, яке виникло на підставі кредитного договору, не відбувається будь-якого порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу боржника, що є необхідним для застосування конструкції оспорювання правочину».
8.7. Однак Велика Палата Верховного Суду, враховуючи, зокрема, інтереси боржників у можливості повернути кредитний борг тій особі, яка за законом має право надавати фінансові послуги та відповідає визначеним у ньому вимогам, не вважає таке твердження колегії суддів Касаційного цивільного суду достатньо обґрунтованим та таким, що дозволяє повністю відступити від попередніх висновків Великої Палати Верховного Суду та сталої практики судів із цього питання.
8.8. Отже, Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від висновків, викладених у постановах Верховного Суду, від яких просила відступити колегія суддів Касаційного цивільного суду».
 
У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
У справі, що переглядається:
14 лютого 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» і  ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 11298970000, відповідно до якого він отримав кредит в іноземній валюті у розмірі 39 330,00 дол. США для придбання автомобіля та взяв на себе зобов`язання повернути кредит зі сплатою 12,5 % річних за користування кредитом;
з метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за вказаним договором ОСОБА_1 передав у заставу автомобіль марки BMW, модель 
(Е87) 118і, тип - легковий комбі, 2007 року випуску, колір - сірий, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 ;
20 квітня 2015 року між ПАТ «УкрСиббанк» і ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» укладено договір факторингу № 17, на підставі якого ПАТ «УкрСиббанк» відступив ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», а ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» прийняло права вимоги та в їх оплату зобов`язалось передати грошові кошти в розпорядження ПАТ «УкрСиббанк» за плату та на умовах, визначених цим договором;
у пункті 4.5 вказаного договору факторингу передбачено, що фактор (ТОВ «ФК «Довіра та гарантія») може відступити або передати усі або будь-які права та/або зобов`язання за цим договором третім особам, які згідно з законодавством мають на це право; 
26 травня 2017 року між ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» і ТОВ «Фінанс консалтинг захід» укладено договір відступлення права вимоги № 26.05.17-ДГ;
у розділі 2 договору відступлення права вимоги визначено, що за цим договором первісний кредитор відступає новому кредитору, а новий кредитор приймає права вимоги та в їх оплату зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження первісного кредитора на умовах, визначених цим договором. Права вимоги, які первісний кредитор відступає новому кредитору за цим договором, відступає в розмірі заборгованості боржників перед первісним кредитором, без права нарахування відсотків, комісій, неустойки, що передбачені умовами первинних договорів, та визначені в Реєстрі боржників, що підписується сторонами у паперовому вигляді в день підписання цього договору. Одночасно з відступленням права вимоги до нового кредиторів переходять усі права первісного кредиторів за усіма договорами забезпечення;
згідно з пунктом 3.1 договору у дату підписання цього договору новий кредитор зобов`язаний сплатити первісному кредитору 1 200 000,00 грн;
ТОВ «Фінанс консалтинг захід» не є фінансовою установою;
суди вважали, що аналіз змісту оспорюваного договору відступлення права вимоги свідчить про те, що він не містить умов про фінансування клієнта фактором, а тому відсутні підстави вважати цей правочин договором факторингу. 
Між ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» і ТОВ «Фінанс консалтинг захід» виникли правовідносини з договору купівлі-продажу права вимоги і до них мають застосовуватись положення цивільного законодавства про відступлення права вимоги, передбачені Главою 47 Розділу 1 Книги 5 ЦК України;
проте суди не врахували, що наступне відступлення фактором (ТОВ «ФК «Довіра та гарантія») права вимоги до боржника ( ОСОБА_1 ) третій особі 
(ТОВ «Фінанс консалтинг захід») відповідно до імперативної норми частини другої статті 1083 ЦК України повинно було відбуватись на підставі договору факторингу з додержанням положень статті 1077 України, зокрема, щодо того, що право вимоги може бути передане лише фінансовій установі. При цьому відступлення права вимоги за оспорюваним договором всупереч нормам статті 1077 ЦК України відбулось юридичній особі, яка не є фінансовою установою, тому такий договір 
є недійсним відповідно до частини першої статті 203 ЦК України.
 
За таких обставин суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору відступлення права вимоги від 26 травня 2017 року № 26.05.17-ДГ, укладеного між ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» і ТОВ «Фінанс консалтинг захід» 
у частині, що стосується позивача.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).
 
Доводи касаційної скарги, з урахуванням необхідності врахування висновків щодо застосування норм права, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 червня 2022 року у справі № 489/6398/20 (провадження № 61-18279св21) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 206/4841/20 (провадження № 14-55цс22), дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. 
У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що: касаційну скаргу слід задовольнити; рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду скасувати; ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог.
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Оскільки суд касаційної інстанцій зробив висновок про скасування рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду, часткове задоволення позовних вимог, то слід змінити розподіл судових витрат та стягнути з ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», ТОВ «Фінанс консалтинг захід» на користь  ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору, які понесені у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції в розмірі 840,80 грн, у суді апеляційної інстанції в розмірі 1 261,20 грн та у суді касаційної інстанції в розмірі 1 681,60 грн у рівних частинах по 1 891,80 грн.
 
Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
 
Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 23 квітня 
2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 21 жовтня 2021 року скасувати.
 
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінанс консалтинг захід», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» про визнання недійсним договору відступлення права вимоги задовольнити частково.
 
Визнати недійсним договір відступлення права вимоги від 26 травня 2017 року № 26.05.17-ДГ, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» і Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінанс консалтинг захід» в частині, що стосується ОСОБА_1 .
 
У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінанс консалтинг захід», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» про визнання недійсним договору відступлення права вимоги відмовити.
 
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінанс консалтинг захід» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 891,80 грн.
 
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 891,80 грн.
 
З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 23 квітня 2021 року та постанова Львівського апеляційного суду від 21 жовтня 2021 року втрачають законну силу.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий	В. І. Крат	
 	 	
Судді:	Д. А. Гудима	
 	  І. О. Дундар  	
 	Є. В. Краснощоков   М. М. Русинчук