Справа № 303/9064/22

П О С Т А Н О В А
Іменем України

       11 березня 2024 року м. Ужгород

       Закарпатський апеляційний суд в складі:
       головуючого судді - Джуги С.Д.,
       суддів : Кожух О.А., Собослоя Г.Г. 
       з участю секретаря: Чичкало М.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 26 жовтня 2023 року у складі судді Монич В.О., у справі за зустрічним позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-
                                              в с т а н о в и в :
У грудні 2022 року ОСОБА_2 в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення.
У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. 
В обґрунтування зустрічного позову зазначив, що він є власником квартири,що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується Витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. З моменту коли він став одноосібним власником квартири до нього неодноразово звертався його син ОСОБА_2 з приводу надати йому дозвіл на прописку у квартирі, проте він був проти, і не бажав надавати йому такий дозвіл.
У 2019 році, коли народився у ОСОБА_5 син, він знов звернувся до нього з таким проханням. Тоді надав йому дозвіл прописатися, проте попередив, що має намір відписати квартиру дочці ОСОБА_6 Могильній. На той час, ОСОБА_5 тимчасова прописка цілком влаштовувала. ОСОБА_5 постійно сварився з сусідами. Вони постійно викликали на нього поліцію, а тому прописка йому була необхідна для підтвердження свого статусу законного перебування у чужому помешканні. Коли позивачу стало відомо, що ОСОБА_7 прописав у його приватну власність свого новонародженого сина ОСОБА_8 , попросив його виписатися разом з сином. Дозвіл на реєстрацію за місцем його приватної власності ОСОБА_3 (адресою АДРЕСА_2 ) він не надавав. Про те, ОСОБА_9 без його згоди у належній йому приватній власності прописав свого сина не знав до останнього. Лише у 2022 році дізнався, що відповідач ОСОБА_2 без попередньої згоди із позивачем здійснив прописку своєї малолітньої дитини, після чого був змушений зробити довіреність на свою доньку. Також позивач за зустрічним позовом наголошує на тому, що ОСОБА_10 вже рік не проживає в квартирі. Зі слів його дружини вони поїхали з України на початку військових дій 23-24 лютого 2022 року та по теперішній час до квартири не поверталися. Також зазначає, що відповідач ОСОБА_7 заселяв до квартири невідомих осіб також без його згоди. Від відповідача ОСОБА_2 постійно відчуває небезпеку. Він вже неодноразово позбавляв його майна, а тому звернення до суду є єдиною можливістю захистити свою приватну власність.
       З врахуванням наведеного, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 просив суд визнати ОСОБА_2 , який діє в інтересах свого неповнолітнього сина ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням – квартирою АДРЕСА_3 , та зняти з реєстрації проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за адресою: квартира АДРЕСА_3 
       Ухвалою Мкуачівського міськрайонного суду Закаорпатської області від 10 жовтня 2023 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення - залишено без розгляду.
Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 26 жовтня 2023 року у задоволенні зустрічного позову відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд не врахував обставини, які наведені в обґрунтування заявленого позову і не дав їм належної правової оцінки та неправомірно дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.
Сторони в судове засідання не з`явилися. Про дату, час, місце розгляду справи належним чином повідомлені. Справа на підставі ч.2 ст. 372 ЦПК України, розглянута у їх відсутності. 
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що така не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За змістом ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відмовляючи в задоволенні заявленого позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності заявленого позову. 
З такими висновками суду погоджується і апеляційний суд, оскільки вони відповідають нормам матеріального та процесуального права.
Матеріалами справи установлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_3 .
У дану квартиру за згодою власника ОСОБА_1 вселився і проживав його син ОСОБА_2 , який після одруження у 2018 році з ОСОБА_11 продовжував проживати з своєю дружиною.
ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_2 та ОСОБА_11 народився син ОСОБА_12 .
Згідно довідки (про реєстрацію місця проживання) від 27.12.2022 року, виданої Мукачівською міською радою, за даною адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані громадяни є: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Відповідно до заповіту зареєстрованого в реєстрі за № 2877 від 08.12.2022 року, ОСОБА_1 на випадок своєї смерті усе своє майно де б воно не знаходилось, з чого б воно не складалось і взагалі із всього того, що буде належати йому за законом на день смерті, спадкоємцем призначає свою доньку ОСОБА_4 .
Згідно зі ч.2 ст. 10 ЦПК України суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. 
Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. (ч.4 ст. 10 ЦПК України)
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Статтею 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.
Згідно із ст.150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
За змістом ч.1 та ч.4 ст.156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
Відповідно до ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2021 року по справі № 206/5355/18 (провадження № 61-6714св20) зазначено, що: «відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожній особі гарантується окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18 лютого 1999 року).
Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» викладені загальні принципи тлумачення статті 8 Конвенції щодо права на повагу до свого житла.
Європейський суд з прав людини, констатував, що «згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 40, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).
Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). «Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).
Втручання у право на повагу до житла відповідачів буде відповідати Конвенції не лише тоді, коли таке втручання здійснюється згідно із законом, але й якщо для такого втручання існують легітимні цілі, вичерпний перелік яких наведений у пункті другому статті 8 Конвенції. Обґрунтування пропорційності виселення Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції (див. mutatis mutandis «Dakus v. Ukraine»,   № 19957/07, § 50-51, ЄСПЛ від 14 грудня 2017 року).
Право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Основним Законом України, Конвенцією, а тому позбавлення цього права, можливо лише на підставі закону, мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання. 
Матеріалами справи доведено, що відповідач ОСОБА_2 є сином позивача ОСОБА_1 , вселився та проживав у квартирі за згодою позивача, як власника квартири, і на законних підставах набув права користування даним житлом. 
Позивачем, відповідно до ст.ст. 12,81 ЦПК України не подано жодних належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, які б підтверджували факт відсутності відповідача без поважних причин понад один рік за місцем проживання за адресою АДРЕСА_1 .
Позивач, подавши позов про втрату права на користування житлом відповідача, де проживає та зареєстрований малолітній ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 (онук позивача), конкретно не вказав і не довів мету, яку він переслідує, співмірність та необхідність застосування такого заходу. 
Пред`явлення вказаних вимог позивача до відповідача і позбавлення його прав на житло, у даному випадку, є невиправданим втручанням у приватну сферу відповідача, порушенням його прав на повагу до приватного та сімейного життя і не відпадає принципу пропорційності та легітимній меті.
Суд першої інстанції врахував вищенаведені фактичні обставини справи та вимоги закону, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну правову оцінку та дійшов правильних висновків про відсутність правових підстав для задоволення заявленого позову та позбавлення відповідача права користування житлом. 
Таким чином рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування немає. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому не заслуговують на увагу.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За вказаних обставин апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішень суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.ст.374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,-
постановив:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 26 жовтня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складено 21 березня 2024 року . 
Головуючий : 
Судді: