УХВАЛА

22 січня 2024 року 
м. Київ

справа №420/14272/23
адміністративне провадження № К/990/153/24  
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача Мацедонської В.Е., 
суддів - Білак М.В., Смоковича М.І., 
перевіривши касаційну скаргу Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону 
на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2023 року 
та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 08 листопада 2023 року у справі №420/14272/23 за позовом ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону, в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі місячного грошового забезпечення, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України №889 від 22 вересня 2010 року за період з 05 лютого 2015 року по 28 лютого 2018 року;
- зобов`язати Спеціалізовану прокуратуру у сфері оборони Південного регіону вчинити певні дії, а саме нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щомісячну додаткову грошову винагороду у розмірі місячного грошового забезпечення, передбачену постановою Кабінету Міністрів України №889 від 22 вересня 2010 року за період з 05 лютого 2015 року по 28 лютого 2018 року.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2023 року, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 08 листопада 2023 року, позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а саме Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України №889 від 22 вересня 2010 року за період з 12 лютого 2015 року по 28 лютого 2018 року.
Зобов`язано Спеціалізовану прокуратуру у сфері оборони Південного регіону нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щомісячну додаткову грошову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України №889 від 22 вересня 2010 року за період з 12 лютого 2015 року по 28 лютого 2018 року. У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.
08 грудня 2023 року відповідач засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2023 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 08 листопада 2023 року. 
Ухвалою Верховного Суду від 20 грудня 2023 року касаційну скаргу Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону повернуто скаржнику.
02 січня 2024 року касаційна скарга Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону повторно надійшла до Верховного Суду.
Заявник, посилаючись на положення пункту 1, 2 та 3 частини четвертої  статті 328 КАС України, зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, а також відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Предметом спору у цій справі є ненарахування та невиплата щомісячної додаткової грошової винагороди.
Перевіривши доводи касаційної скарги та додані до неї матеріали, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.
За приписами пункту 6 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі на судове рішення, зазначене у частині першій статті 328 цього Кодексу, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
Так, Верховним Судом встановлено, що вирішуючи спір та задовольняючи частково позов, суди застосували висновки Верховного Суду щодо застосування норми права, сформовані у постанові від 30 листопада 2020 року у справі № 640/19556/18, від 31 січня 2023 року у справі №520/21428/21, в яких Суд сформував висновок щодо застосування у спірних правовідносинах норм частини четвертої статті 27, частини четвертої статті 83 Закону № 1697-VII у взаємозв`язку з положеннями статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-ХІІ, статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-ХІІ та дійшов висновку, що військовослужбовці військової прокуратури у своїй діяльності керуються Законом № 1697-VII, та проходять військову службу особливого характеру відповідно до Закону № 2232-ХІІ та інших законодавчих актів України, якими встановлено правові та соціальні гарантії пенсійне, медичне та інші види забезпечення, передбачені законодавством для осіб офіцерського складу Збройних Сил України.
Верховний Суд вказав, що до дня початку роботи Спеціалізованої прокуратури у воєнній та оборонній сфері об`єднаних сил військовослужбовці Військової прокуратури об`єднаних сил у своїй діяльності керуються Законом України «Про прокуратуру» №1697-VII, при цьому, вони проходять військову службу особливого характеру відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-ХІІ та інших законодавчих актів України, якими встановлено правові та соціальні гарантії, пенсійне, медичне та інші види забезпечення, передбачені законодавством для військовослужбовців. Тобто, на військовослужбовців військової прокуратури поширюється законодавчі акти про військову службу, які регулюють порядок призначення, проходження, звільнення з військової служби, у тому числі приписи постанови №889.
Отже нормами Постанови № 889 встановлено право військовослужбовців на виплату щомісячної додаткової грошової винагороди, зокрема, військовослужбовцям Збройних Сил.
Разом з тим, скаржник, посилаючись на пункт 2 частини четвертої статті 328 КАС України, вказує
про необхідність відступлення від висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 31 січня 2023 року у справі №520/21428/21. 
Натомість, судами попередніх інстанцій справу вирішено з урахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 30 листопада 2020 року у справі № 640/19556/18, від 31 січня 2023 року у справі №520/21428/21, які відповідають практиці Верховного Суду у зазначеній категорії спорів та вирішують зазначену проблематику.
При цьому, в ухвалі Верховного Суду від 20 грудня 2023 року скаржнику надавались ґрунтовні роз`яснення щодо заявлених відповідачем підстав касаційного оскарження. Однак, проаналізувавши зміст цієї касаційної скарги, Судом встановлено, що останнім не враховані зауваження, зазначені в ухвалі від 20 грудня 2023 року.
Верховний Суд повторно зазначає, що посилання скаржника на пункт 1 частини 4 статті 328 КАС України щодо неврахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №705/552/15-а, постановах Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі №826/14016/16, від 09 листопада 2018 року у справі №263/15749/16-а, від 20 грудня 2018 року у справі №524/3878/16-а, від 11 лютого 2019 року у справі №2а-204/12, від 22 березня 2019 року у справі №815/6832/15, від 15 липня 2019 року у справі №420/5625/18, від 01 жовтня 2019 року у справі №826/3943/16, від 11 лютого 2020 року у справі №0940/2394/18, від 31 березня 2020 року у справі №826/14837/16, від 15 червня 2021 року у справі №200/12944/19-а, від 23 грудня 2021 року у справі №480/4737/19, від 08 лютого 2022 року у справі №160/6762/21, від 01 червня 2022 року у справі №620/5996/21, від 25 жовтня 2022 року у справі №200/13288/21, від 15 травня 2023 року у справі №380/25725/21, від 22 червня 2023 року у справі №480/4288/21, від 27 вересня 2023 року у справі №640/10671/22, від 19 жовтня 2023 року у справі №380/5032/20 є безпідставним, оскільки вказані постанови не є релевантними до цієї справи.
Крім того, посилання скаржника про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах спростовується наявністю висновків у даній категорії спорів, та застосування таких висновків судами попередніх інстанцій при ухваленні оскаржуваних рішень.
Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та    незгоди з висновками судів попередніх інстанцій, що відповідають висновкам Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, з огляду на що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Керуючись статтями 248, пунктом 6 частини першої 333 КАС України,
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2023 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 08 листопада 2023 року у справі №420/14272/23 за позовом ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.
Копію цієї ухвали разом із касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач                                                                                      В. Е. Мацедонська 

Судді                                                                                                          М. В. Білак

                                                                                                                   М. І. Смокович