УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
22 березня 2024 року
м. Київ
справа № 495/8726/23
провадження № 51 - 1118 ск 24
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                       ОСОБА_1 ,
суддів:                                  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах  засудженого ОСОБА_5 , на вирок Білгород-Дністровського міськрайонного суду м. Одеси від 28 серпня 2023 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 20 грудня 2023 року,
встановив:
За вироком Білгород-Дністровського міськрайонного суду м. Одеси від 28 серпня 2023 року ОСОБА_5 засуджено: за ч. 5 ст. 27 ч. 1 ст. 358 КК до покарання у виді обмеження волі; за ч. 4 ст. 358 КК до покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік 1 місяць.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_5 покарання у виді 1 року 1 місяця обмеження волі.
Відповідно до ст. 75 КК ОСОБА_5 звільнено від відбування призначеного покарання, з випробуванням, із встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік, з покладенням певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК.  
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 20 грудня 2023 року вирок місцевого суду залишено без зміни.
Згідно вироку суду ОСОБА_5 визнаний винуватим у тому, що в середині травня 2023 у нього, який достовірно знав про діючі обмеження щодо перетину Державного кордону України особами чоловічої статті призивного віку, передбачені Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/22, виник прямий умисел на отримання підроблених офіційних документів, що надають право на виїзд за межі України, з метою їх подальшого використання.
Так, приблизно в середині травня 2023 ОСОБА_5 в телефонній розмові з невстановленою органом досудового розслідування особою домовився про отримання завідомо підроблених офіційних документів.
Таким чином у ОСОБА_5 виник умисел, спрямований на пособництво у підробленні офіційних документів, які видаються установою, що має право видавати такі документи та які надають право перетину Державного кордону України та звільняють від обов`язку призову на військову службу на період мобілізації та на воєнний час, з метою їх подальшого використання.
Так, приблизно в середині травня 2023 обвинувачений ОСОБА_5 зустрівся з невстановленою органом досудового розслідування особою на заправці WOG, що розташована на АДРЕСА_1 , передав копію свого паспорта, своє фото та грошові кошти у розмірі 4000 доларів США, тим самим вчинив пособництво у підробленні офіційних документів.
Після чого, 05.07.2023 приблизно о 19 год. за адресою: АДРЕСА_2 , обвинувачений ОСОБА_5 отримав від невстановленої органом досудового розслідування особи тимчасове посвідчення НОМЕР_1 від 28.06.2023 та довідку військово-лікарської комісії № 3682 від 28.06.2023, видані ІНФОРМАЦІЯ_1 на ім`я ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2., які насправді вказана установа не видавала та не посвідчувала.
Окрім цього, 22.07.2023 приблизно о 14 год., перебуваючи в міжнародному пункті пропуску «Сторокозаче», що розташований на території Старокозацької ОТГ Білгород-Дністровського району Одеської обл., під час проходження паспортного контролю, обвинувачений ОСОБА_5 , усвідомлюючи значення та суспільно-небезпечний характер своїх дій та керуючи ними, діючи умисно з метою перетину Державного кордону України всупереч обмежень, передбачених Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» та Законом України «Про правовий режим воєнного стану» надав працівникам Державної прикордонної служби України завідомо підроблені документи, а саме: тимчасове посвідчення НОМЕР_1 від 28.06.2023 та довідку військово-лікарської комісії № 3682 від 28.06.2023, видані ІНФОРМАЦІЯ_1 на ім`я ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2., які насправді вказана установа не видавала та не посвідчувала, підроблені невстановленою особою, відносно якої виділені матеріали в окреме провадження, тим самим умисно використав завідомо підроблені документи.
Захисник ОСОБА_4 у касаційній скарзі, посилаючись на невідповідність призначеного покарання його підзахисному ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, просить змінити  оскаржувані судові рішення в частині призначеного покарання та призначити покарання ОСОБА_5 у виді штрафу у розмірі 600 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 10 200 грн. У разі зміни покарання на штраф просить розстрочити виплату строком до 6 місяців.
Свої вимоги захисник мотивує тим, що судами під час призначення його підзахисному покарання не застосовано покарання у виді штрафу, за наявності бажання засудженого його сплатити. 
Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК, і правильність кваліфікації дій засудженого у касаційній скарзі не оспорюються.
Доводи захисника про невідповідність призначеного ОСОБА_5 покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості колегія суддів вважає необґрунтованими. 
Відповідно до вимог статей 50, 65 КК покарання має на меті не тільки кару,                                          а й виправлення засуджених, а при його призначенні суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Згідно з принципами співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом і розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
З огляду на указану мету й вищезазначені принципи покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність                       в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.
Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Як убачається з матеріалів за скаргою, місцевий суд під час призначення ОСОБА_5 виду та розміру покарання врахував характер та ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та відомості про особу засудженого, його вік, до кримінальної відповідальності не притягувався. Обставиною, яка пом`якшує покарання, суд визнав щире каяття та відсутністю обставин, які обтяжують покарання. Суд дійшов висновку про можливість призначення ОСОБА_5 покарання у виді обмеження волі та застосуванням ст. 75 вказаного Кодексу.
За результатом апеляційного перегляду вироку Білгород-Дністровського міськрайонного суду м. Одеси від 28 серпня 2023 року суд апеляційної інстанції не встановив порушень, допущених місцевим судом, під час призначення покарання, погодився з його висновками та зазначив мотиви з яких залишив апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 без задоволення.
Доводи про суворість призначеного засудженому ОСОБА_5 покарання були предметом перевірки апеляційного суду, який обґрунтовано визнав їх безпідставними.
Апеляційний суд, в межах повноважень, визначених ст. 404 КПК, та в порядку, передбаченому ст. 405 цього Кодексу, належним чином перевірив під час апеляційного перегляду доводи апеляційної скарги захисника, які є аналогічними доводам касаційної скарги. Залишаючи вирок суду без змін, зазначив в ухвалі достатні підстави, з яких визнав апеляційну скаргу ОСОБА_4 необґрунтованою.
Апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції щодо призначення засудженому покарання, вказавши, що районний суд правильно врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, фактичні обставини кримінального провадження, відомості про особу ОСОБА_5 , наявність пом`якшуючої обставини покарання та відсутність обтяжуючих обставин покарання, призначив покарання із застосування ст. 75 КК. Підстав для призначення покарання у виді штрафу, апеляційним судом не встановлено.
Колегія суддів Верховного Суду погоджується з таким висновком і вважає, що призначене ОСОБА_5 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, принципу індивідуалізації, є достатнім та необхідним для виправлення засудженого й попередження вчинення ним нових злочинів. 
Обставини, на які покликається в касаційній скарзі захисник, щодо невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, були враховані судами в ході призначення покарання ОСОБА_5 , ці обставини не є безумовними і достатніми для зміни судового рішення.
Ухвала апеляційного суду належним чином обґрунтована та відповідає приписам                       статей 370, 419 КПК. 
Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги захисника немає.
Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника необхідно відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах  засудженого ОСОБА_5 , на вирок Білгород-Дністровського міськрайонного суду м. Одеси від 28 серпня 2023 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 20 грудня 2023 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                      ОСОБА_2                          ОСОБА_3