П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №  240/42330/21 
Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Черняхович Ірина Едуардівна  
Суддя-доповідач -  Капустинський М.М.   
03 січня 2024 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Капустинського М.М. 
суддів:  Сапальової Т.В.  Ватаманюка Р.В. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Житомирській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Житомирській області про визнання протиправною та скасування вимоги, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Житомирській області (далі - відповідач), в якому просив:
- визнати протиправною та скасувати податкову вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 24.02.2021 №Ф-234062-51 на суму 37788,74 грн.;
- зобов`язати Головне управління ДПС у Житомирській області здійснити коригування індивідуальної картки платника податків ФОП ОСОБА_1 шляхом зменшення грошового зобов`язання з єдиного внеску, нарахованого відповідно до вимоги сплату боргу (недоїмки) від 24.02.2021 №Ф-234062-51 на суму 37788,74 грн.
На обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що вимога Головного управління ДПС у Житомирській області від 24.02.2021 №Ф-234062-51 про сплату ним боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в розмірі 37788,84 гривень, є протиправною та винесеною безпідставно, оскільки він хоч і був з 27.10.2008 зареєстрований фізичною особою-підприємцем, однак в період 2017-2020 років, за який нараховано борг з єдиного внеску, фактично підприємницьку діяльність не здійснював, доходів від такої діяльності не отримував. Крім того вказав, що починаючи з 16.07.2015 він був мобілізований до лав Державної прикордонної служби України та дотепер продовжує проходити військову службу, а тому протягом 2017-2020 років єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за нього, як за застраховану особу, сплачували за нього вказана військова частина НОМЕР_1 та військова частина НОМЕР_2 . З огляду на вказане позивач вважає, що Головне управління ДПС у Житомирській області безпідставно нарахувало йому єдиний внесок та відповідно протиправно прийняло вимогу від 24.02.2021 №Ф-234062-51 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2023 року позов задоволено частково. 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні адміністративного позову, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права.
Зазначає, що відповідно до інтегрованої картки платника за кодом бюджетної класифікації 71040000 Для фізичних осіб-підприємців, у т.ч. які обрали спрощену систему оподаткування та осіб, які проводять незалежну професійну діяльність за фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 обліковується недоїмка зі сплати єдиного внеску в розмірі 37788,74 грн., який був нарахований йому за 2017-2020 роки, виходячи з мінімального страхового внеску. При цьому, відповідач зауважив, що відповідно до вимог законодавства, чинного з 01.01.2017, фактичне не здійснення фізичними особами-підприємцями підприємницької діяльності не звільняє від обов`язку сплати єдиного внеску. З огляду на вказане, Головне управління ДПС у Житомирській області вважає, що ним правомірно було винесено вимогу від 24.02.2021 №Ф-234061-51 про сплату ОСОБА_1 боргу (недоїмки) з єдиного внеску. Крім того, у відзиві Головне управління ДПС у Житомирській області зауважило, що у 2018 році ОСОБА_1 самостійно не здійснював сплату сум єдиного внеску, а також у вказаний період єдиний внесок за нього не сплачував і роботодавець, що підтверджується формою ОК-5.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції прийняте у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, а в матеріалах справи достатньо доказів для прийняття законного і обґрунтованого рішення, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження на підставі п.3 ч.1 ст.311 КАС України.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, з 27.10.2008 року ОСОБА_1 зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності - фізична особа-підприємець та взятий на облік в контролюючих органах.
З наявного у справі витягу з інтегрованої картки платника податків вбачається, що за фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 обліковується недоїмка зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в розмірі 37788,74 гривень (а.с.63-66).
Вказана недоїмка в розмірі 37788,74 гривень утворилася у зв`язку із самостійним нарахуванням позивачу контролюючим органом єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за 2017-2019 роки та за січень-листопад 2020 року, виходячи з розміру мінімального страхового внеску, який в 2017 році становив 704,00 грн. на місяць, в 2018 році - 819,06 грн. на місяць, в 2019 році - 918,06 грн. на місяць, а в 2020 році - 1039,06 гривень на місяць.
У зв`язку з наявністю вищезазначеної недоїмки Головне управління ДПС у Житомирській області сформувало та скерувало ОСОБА_1 вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 24.02.2021 №Ф-1234062-51, у якій повідомило позивача про наявність у нього заборгованості зі сплати єдиного внеску в розмірі 37788,74 гривень, яка підлягає сплаті протягом 10 календарних днів, що настають за днем одержання цієї вимоги (а.с.38).
Не погоджуючись із вказаною вимогою про сплату боргу (недоїмки) від 24.02.2021 №Ф-1234062-51 та вважаючи її протиправною, позивач звернувся з даним позовом до суду.
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог та наявності підстав для їх часткового задоволення.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначені в Законі України від 08.07.2010 №2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (далі - Закон №2464-VI).
Відповідно до частини 4 статті 8 Закону №2464-VI порядок нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску визначається цим Законом, а в частині адміністрування - Податковим кодексом України, та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.
За визначенням наданим у пункті 2 частини 1 статті 1 єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Пунктом 4 частини 1 статті 4 Закону №2464-VI передбачено, що фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, є платниками єдиного внеску.
Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 6 Закону №2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.
Обов`язки, передбачені частиною другою цієї статті, поширюються на платників, зазначених у пунктах 1, 4, 5, 5-1 та 16 частини першої статті 4 цього Закону, тобто й на фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування (частина 3 статті 6 Закону №2464-VI).
Положеннями частини 5 статті 8 Закону №2464-VI встановлено, що єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.
Згідно з пунктами 2 та 3 частини 1 статті 7 Закону №2464-VI (в редакції Закону України від 28.12.2014 №77-VIII, яка була чинною до 01.01.2017) для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).
У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник має право самостійно визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Зі змісту вищезазначених норм вбачається, що до 01.01.2017 сплата єдиного внеску в розмірі не меншому розміру мінімального страхового внеску була правом, а не обов`язком фізичної особи-підприємця, який не отримав дохід від підприємницької діяльності у звітному періоді, а тому така сплата здійснювалась фізичною особою-підприємцем добровільно за власним бажанням.
З 01 січня 2017 року набули чинності зміни до Закону №2464-VI, внесені Законом України від 06.12.2016 №1774-VIІІ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України".
Згідно з пунктами 2 та 3 частини 1 статті 7 Закону №2464-VI (в редакції Закону України від 06.12.2016 №1774-VIІІ) передбачено, що для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.
У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Так, приписи пунктів 2 та 3 частини 1 статті 7 Закону №2464-VI (в редакції Закону України від 06.12.2016 №1774-VIІІ) встановили, що з 01.01.2017 фізичні особи-підприємці, не залежно від того отримали вони дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року від такої діяльності чи ні, зобов`язані сплатити за такий період єдиний внесок в розмірі не меншому за розмір мінімального страхового внеску.
За визначенням наведеним в пункті 5 частини 1 статті 1 Закону №2464-VI мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.
Відповідно до ч. 12 ст. 9 Закону №2464-VI єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника (ч. 12 ст. 9 Закону №2464-VI).
Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 14 Закону №2464-VI на податкові органи покладено обов`язок здійснювати контроль за дотриманням платниками єдиного внеску вимог цього Закону.
Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 13 Закону №2464-VI податкові органи мають право стягувати з платників несплачені суми єдиного внеску (п. 7 ч. 1 ст. 13 Закону №2464-VI).
Розділом VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 № 449, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 07.05.2015 за № 508/26953 (далі - Інструкція № 449), врегульований порядок стягнення заборгованості з єдиного внеску із платників.
Згідно з пунктом 1 розділу VI Інструкції № 449 передбачено, що до платників, які не виконали визначені Законом обов`язки щодо нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, застосовуються заходи впливу та стягнення.
Згідно з пунктом 2 розділу VI Інструкції № 449 у разі виявлення податковим органом своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий податковий орган обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VII цієї Інструкції. Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена в строки, встановлені Законом, обчислена податковими органами у випадках, передбачених Законом, є недоїмкою. Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.
Згідно пункту 3 розділу VI Інструкції № 449 податкові органи надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску податковими органами; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.
Податковий орган надсилає (вручає) вимогу про сплату боргу (недоїмки) платнику єдиного внеску протягом трьох робочих днів з дня її винесення.
Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з ІКС за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи, у тому числі відокремлених підрозділів юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи) (п. 4 розділу VI Інструкції № 449).
Згідно з частиною 4 статті 25 Закону №2464-VI передбачено, що податковий орган у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, надсилає в паперовій та/або електронній формі платникам єдиного внеску вимогу про сплату недоїмки з єдиного внеску.
Вимога про сплату недоїмки з єдиного внеску, винесена з метою стягнення недоїмки з єдиного внеску у разі його несплати платником у визначені цим Законом строки, надсилається податковим органом платнику в паперовій та/або електронній формі у порядку, визначеному ст. 42 Податкового кодексу України.
Під час розгляду справи судом встановлено та підтверджено інформацією з інтегрованої картки платника ЄСВ (а.с.63-66), що Головним управлінням ДПС у Житомирській області була нарахована фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 недоїмка з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за 2017-2019 роки за січень-листопад 2020 року в розмірі 37788,74 гривень. Вказана недоїмка була обчислена контролюючим органом, виходячи з розміру мінімального страхового внеску, який в 2017 році становив 704,00 гривень на місяць, в 2018 році - 819,06 гривень на місяць, в 2019 році - 918,06 гривень на місяць, а в 2020 році - 1039,06 гривень на місяць.
У зв`язку з наявністю вказаної недоїмки з єдиного внеску Головне управління ДПС у Житомирській області на виконання вимог ч. 4 ст. 25 Закону №2464-VI та Інструкції №449 та сформувало та направило фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 вимогу від 24.02.2021 №Ф-1234062-51 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску в розмірі 37788,74 гривень, яка є предметом оскарження в даній справі.
При цьому, обґрунтовуючи протиправність вказаної вимоги позивач зазначає, що в період, за який йому нараховано борг, він проходив військову службу в Державній прикордонній службі України, а тому єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за нього, як за застраховану особу, сплачували військова частина НОМЕР_3 та військова частина НОМЕР_2 , які є його страхувальниками.
Відповідно до Закону України від 13.05.2020 № 592-IX «Про внесення змін до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» щодо усунення дискримінації за колом платників» особи, зазначені у пунктах 4 і 5 частини 1 цієї статті, тобто фізичні особи - підприємці, які поряд з цим мають основне місце роботи, звільняються від сплати за себе єдиного внеску за місяці звітного періоду, за які роботодавцем було сплачено страховий внесок за таких осіб у розмірі не менше мінімального страхового внеску. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску тільки за умови самостійного визначення за місяці звітного періоду, за які роботодавцем було сплачено страховий внесок за таких осіб у розмірі менше мінімального страхового внеску, бази нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Згідно з положеннями пункту 14.1.195 статті 14 Податкового Кодексу України, працівником є фізична особа, яка безпосередньо вчасною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.
Відповідно до пункту 14.1.226 статті 14 Податкового Кодексу України, самозайнята особа - це платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або проводить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.
Таким чином, платниками єдиного соціального внеску є самозайняті особи, зокрема фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати такими особами єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування єдиного внеску. Отже, саме дохід особи від такої підприємницької діяльності є базою для нарахування єдиного внеску, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування єдиного внеску у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, тобто за відсутності доходу від здійснення підприємницької діяльності, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
На підставі наведеного можливо зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
Верховний Суд в постановах від 27.11.2019 у справі №160/3114/19 та від 23.01.2020 у справі №480/4656/18 сформував правовий висновок, відповідно до якого самозайнята особа зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
Вказані правові висновки про тлумачення норм Закону №2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДПС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату безпосередньо особою та роботодавцем) викладені також в постанові Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 440/2149/19.
Верховним Судом у постанові від 04.12.2019 по справі №440/2149/19 сформульовано правовий висновок, відповідно до якого особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зв`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати ) роботодавцем. Інше тлумачення норм Закону №2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Так, відповідно до наявної у матеріалах справи довідки Окремого відділу технічного нагляду за будівництвом Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) від 16.12.2021 №12/12 вбачається, що 16.07.2015 майор ОСОБА_1  був призваний на військову службу за призовом під час мобілізації Житомирським об`єднаним військовим комісаріатом (Указ Президента України від 14.01.2015 №15/2015 "Про часткову мобілізацію"). З моменту мобілізації та по дату видачу цієї довідки він проходив військову службу на посадах офіцерського складу у Державній прикордонній службі України (а.с.25).
Отже, в спірний період з січня 2017 року по листопад 2020 року, за який ОСОБА_1  був нарахований борг з єдиного внеску в розмірі 37788,84 грн., він проходив військову службу за призовом по мобілізації на посадах офіцерського складу у Державній прикордонній службі України.
Відповідно до абз. 7, 8, 11 п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464-VI та п.п. 2 п. 1 розд. ІІ Інструкції №449 платниками єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є, зокрема, військові частини та органи, які виплачують грошове забезпечення для військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби), поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, у тому числі тих, які проходять військову службу під час особливого періоду, визначеного законами України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" та "Про військовий обов`язок і військову службу". Єдиний внесок для зазначеної категорії платників нараховується на суму грошового забезпечення кожної застрахованої особи (абз. 2 п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону №2464).
Відтак, в період з січня 2017 року по листопад 2020 року, за який ОСОБА_1 був нарахований борг з єдиного внеску в розмірі 37788,84 грн., позивач, як військовослужбовець, яких проходив військову службу під час особливого періоду, визначеного законами України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", був застрахованою особою, а тому обов`язок сплати єдиного внеску за нього виконував його страхувальник (відповідна військова частина, де він проходив службу).
Вказане також підтверджується інформацію з індивідуальних відомостей про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форма ОК-5), наявних у матеріалах справи. Зокрема, вказані відомості містять інформацію про те, що протягом 2017-2018 років страхувальником ОСОБА_1 була Окрема комендатура охорони і забезпечення Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) (код ЄДРПОУ 14321855), а протягом 2019-2020 років - військова частина НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) (а.с.27-28).
Враховуючи вищезазначене суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що вимога податкового органу сплатити єдиний внесок в розмірі 37788,74 грн. нарахований за період з січня 2017 року по листопад 2020 року, коли позивач був застрахованою особою, та обов`язок сплати за нього єдиного внеску був покладений на відповідну військову частину.
Визначаючись щодо доводів відповідача про те, що в період з згідно форми ОК-5 роботодавець в 2018 році не здійснював сплату за ОСОБА_1  єдиного внеску, колегія суддів зазначає таке.
У відповідності до наявної у матеріалах справи індивідуальних відомостей про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форма ОК-5) (а.с.29), дійсно вбачається, що не за всі місяці спірного періоду з січня 2017 року по листопад 2020 року, за який контролюючий орган нарахував позивачу зобов`язання з єдиного внеску в розмірі 37788,74 гривень, військова частина, де позивач проходив службу, сплачувала за нього єдиний внесок. Зокрема, в період з січня 2017 року по серпень 2017 року та з лютого 2019 року по листопад 2020 року єдиний внесок за позивача сплачений був. Натомість, за період з вересня 2017 року по січень 2019 року інформація про сплату за позивача єдиного внеску у формі ОК-5 відсутня.
В той же час колегія суддів зазначає, що матеріалами справи підтверджується проходження ОСОБА_1 проходження військової служби у Державній прикордонній службі України у вищезазначений період з вересня 2017 року по січень 2019 року, за який відсутні відомості про сплату єдиного внеску. Крім того, згідно форми ОК-5 у вказаний період з вересня 2017 року по січень 2019 року у позивача був стархувальник - Окрема комендатура охорони і забезпечення Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) (код ЄДРПОУ 14321855), а відтак, в розумінні вимог Закону №2464-VI, позивач був застахованою особою. При цьому, суд вважає, що застрахована особа - найманий працівник (в даному випадку особа, яка проходить військову службу), яка одночасно має статус фізичної особи-підприємця, однак фактично підприємницькою діяльністю не займається у зв`язку з перебуванням у трудових відносинах (в даному випадку у зв`язку з проходженням військової служби по мобілізації), не може нести негативні наслідки у вигляді обов`язку самостійно сплатити єдиний внесок, у випадку невиконання її страхувальником покладеного на нього законодавством обов`язку щодо сплати єдиного внеску.
Вказане, на переконання суду виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем, як фізичною особою-підприємцем, який мав в цей період право на здійснення підприємницької діяльності, однак фактично її не здійснював та дохід від неї не отримував, оскільки був найманим працівником. Проте, відповідач безпідставно не врахував цього при винесенні оскаржуваної вимоги.
Доказів ведення позивачем господарської діяльності та отримання від такої діяльності доходів у період, за який винесена оскаржувана вимога, відповідач до суду не надавав.
В той же час, згідно з частиною 3 ст. 39 ЗУ "Про військовий обов`язок і військову службу" встановлено, що за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом, у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, не припиняється державна реєстрація підприємницької діяльності фізичних осіб-підприємців. У разі непровадження ними підприємницької діяльності у період проведення мобілізації нарахування податків і зборів таким фізичним особам підприємцям не здійснюється.
Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що податковий орган безпідставно нарахував ОСОБА_1 єдиний внесок за січень 2017 року - листопад 2020 року в розмірі 37788,74 грн., внаслідок чого оскаржувана вимога Головного управління ДПС у Житомирській області про сплату боргу (недоїмки) від 24.02.2021 №Ф-234062-51 є протиправною та підлягає скасуванню.
Переглядаючи правомірність прийнятого судом першої інстанції рішення в частині позовних вимог щодо зобов`язання Головне управління ДПС у Житомирській області здійснити коригування індивідуальної картки платника податків ФОП   ОСОБА_1 шляхом зменшення грошового зобов`язання з єдиного внеску, нарахованого відповідно до вимоги сплату боргу (недоїмки) від 24.02.2021 №Ф-234062-51 на суму 37788,74 грн., колегія суддів зазначає таке.
Відображення контролюючим органом в інтегрованій картці платника податків відомостей щодо своєчасного нарахування та сплати податкових зобов`язань, а також зобов`язань з єдиного соціального внеску створює певні наслідки для платника та наявність у останнього матеріально - правового інтересу, щоб дані інтегрованих карток правильно відображали фактичний стан розрахунків з бюджетом. Таким чином, враховуючи задоволення судом позовних вимог в частині визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДПС у Житомирській області від 24.02.2021 №Ф-234062-51, підлягає задоволенню і похідна вимога щодо здійснення коригування в інтегрованій картці фізичної особи-підприємця   ОСОБА_1  шляхом зменшення грошового зобов`язання з єдиного внеску, нарахованого відповідно до вимоги сплату боргу (недоїмки) від 24.02.2021 №Ф-234062-51 на суму 37788,74 грн., колегія суддів зауважує, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, під час розгляду справи не довів правомірності винесення оскаржуваної вимоги від 24.02.2021 №Ф-234062-51 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та не надав належних і достатніх доказів, які б спростували доводи позивача, тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги   ОСОБА_1  є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків не спростовують і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Зазначеним вимогам закону рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2023 року відповідає.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного та приймаючи до уваги, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного судового рішення вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку, та прийняв законне і обґрунтоване судове рішення, висновки суду відповідають обставинам справи, а тому підстав для його скасування не встановлено. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Житомирській області залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2023 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України. 

Головуючий	 	 	Капустинський М.М.	
 	 	 	 	
Судді	 	    	Сапальова Т.В.    Ватаманюк Р.В.