КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 761/2011/22
Апеляційне провадження № 22-ц/824/1786/2024
 
П О С Т А Н О В А

 
Іменем     України
 
28 лютого 2024 року                                                                                 
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді                Кашперської Т.Ц.,
суддів                                     Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
за участю секретаря              Діденка А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Дарницького районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Заставенко М.О. в м. Київ 23 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест-кредо», треті особи приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Іванюта Іван Миколайович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4, ОСОБА_3 про визнання виконавчого напису нотаріуса таким. що не підлягає виконанню,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, 
 
в с т а н о в и в :
 
В січні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, просила визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис № 851 від 18 червня 2014 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4., про звернення стягнення на майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , покласти на відповідача судові витрати.
Позов мотивований тим, що в листопаді 2021 року ОСОБА_1 отримала постанову приватного виконавця Іванюти І.М. за ВП № НОМЕР_2 від 28 жовтня 2021 року про відкриття виконавчого провадження, з якої вона дізналася, що 18 червня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4. вчинено відносно позивача оскаржуваний виконавчий напис № 851, з яким вона категорично не погоджується, вважає його таким, що не підлягає виконанню. 
Зазначала, що Переліком документів, за яким стягнення заборгованості провадиться в безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, в редакції на час вчинення оспорюваного виконавчого напису, передбачено, що для одержання виконавчого напису на підставі нотаріально посвідчених угод, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно подаються: оригінал нотаріально посвідченої угоди, документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення зобов`язання. 
Вважала, що приватним нотаріусом грубо порушено норми чинного законодавства, оскільки остання при вчиненні спірного виконавчого напису не перевірила безспірності стягнення грошових коштів, не отримала від сторін первинні документи щодо видачі кредиту, що є підставою вважати, що заборгованість не є безспірною.
Крім того, при вчиненні виконавчого напису позивача, як сторону боргових зобов`язань, не було повідомлено про здійснення відступлення прав вимоги та заміну кредитора в договірних правовідносинах, тобто мало місце порушення права позивача на врегулювання даного питання в позасудовому порядку.
Також, як вбачається з оспорюваного виконавчого напису, нотаріусом взагалі не зазначено, на підставі яких документів його було вчинено. Приватний нотаріус не перевірила, чи підпадає заявлена вимога під той вид заборгованості, при якому допускається накладення виконавчих написів, чи подані всі передбачені необхідні для цього документи, чи оформлені такі документи належним чином. 
Також, у відповідь на адвокатський запит представника позивача відповідачем було надано копію виконавчого напису, з якого слідує, що звернення стягнення на майно здійснено з застосуванням формального підходу, без з`ясування всіх обставин справи, а на момент вчинення нотаріального напису сторонам навіть не було запропоновано задовольнити вимоги кредитора в досудовому порядку.
Крім того, станом на сьогоднішній день відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності квартира за вказаною адресою належить іншій особі - ОСОБА_3 , а тому наразі визначене майно не може бути предметом стягнення за вимогою відповідача.
 
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 23 березня 2023 року в позові ОСОБА_1 відмовлено.
 
Позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне дослідження та оцінку доказів, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23 березня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказувала, що вирішуючи питання про відмову в позові, суд першої інстанції виходив із того, що 24 квітня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, забезпеченням виконання зобов`язань по якому виступила іпотека квартири за адресою АДРЕСА_1 , на виконання зобов`язань ОСОБА_3 за кредитним договором приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4. було видано виконавчий напис № 851, з якого вбачається, що він неодноразово подавався стягувачем до примусового виконання, а тому суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови в позові.
Не погоджуючись з даними висновками, вказувала на судову практику Великої Палати Верховного Суду в постанові від 23 червня 2020 року в справі № 645/1979/15-ц, в якій зазначено, що повідомлення іпотекодавця слід вважати здійсненим належним чином за умови, що він одержав або мав одержати повідомлення, але не одержав його з власної вини, а доказом належного здійснення повідомлення може бути, зокрема, повідомлення про вручення поштового відправлення з описом вкладення. Як порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису, так і порушення порядку повідомлення іпотекодавця про вимогу про усунення порушення є самостійними і достатніми підставами для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.
Вказувала, що відповідач не надав жодного доказу безспірності заборгованості та надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, станом на 18 червня 2014 року до вчинення виконавчого напису № 851.
Вказувала, що судом першої інстанції за основу рішення взято неподання позивачем доказів для задоволення позовних вимог. Однак на підтвердження заявлених позовних вимог нею було надано роздруківку відомостей з єдиного реєстру юридичних осіб щодо місцезнаходження відповідача, оригінал завіреної копії нотаріального напису, копію постанови про відкриття виконавчого провадження, копію витягу з державного реєстру речових прав на рухоме майно, орієнтовний розрахунок витрат на правову допомогу, копії судових рішень про усунення перешкод у здійсненні права власності та виселення, про скасування права власності на квартиру, про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, про припинення права власності на квартиру.
Посилалась на можливість суду у виключних випадках збирати докази за власною ініціативою відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України, оскільки суд зобов`язаний сприяти тому, щоб сторони надавали докази у повному обсязі, і сприяє сторонам в зібранні необхідних доказів. З огляду на це, з метою об`єктивної оцінки всіх обставин даної справи обов`язком суду було витребувати у приватного нотаріуса документи, подані відповідачем для вчинення нотаріального напису, та допитати третю особу в одному з судових засідань, проте цього зроблено не було. Вказувала, що в аналогічних справах ухвалами судів перших інстанцій з власної ініціативи було витребувано в якості доказів необхідні документи, в тому числі докази від нотаріусів, на підставі яких були вчинені виконавчі написи.
Наголошувала, що відмовляючи в позові, судом першої інстанції не прийнято до уваги доводи позивача, що вона не отримувала повідомлення про відступлення права вимоги, не була належним чином повідомлена про заміну кредитора, тобто відповідач порушив права позивача на врегулювання даного питання в досудовому порядку. Суд фактично проігнорував відсутність доказів про отримання вимоги щодо дострокового погашення заборгованості, та визначив, що в матеріалах справи є докази про отримання такої вимоги позивачем. Однак з цим неможливо погодитися, оскільки відповідачем не було доказів щодо надіслання такої вимоги позивачу про усунення порушень та відповідно її отримання. Так звана розписка від 08 липня 2021 року в документах, які надані суду відповідачем, із вказівкою, що на підставі цих документів був вчинений виконавчий напис, не має відмітки відділення поштового зв`язку про відправлення позивачу повідомлення, також не заслуговують уваги доводи про складання позивачем даної заяви власноруч, адже документ підписано невідомою особою. Все це вказує на недопустимість даного доказу.
Вказувала, що суд першої інстанції не врахував, що відповідачем до початку процедури позасудового звернення стягнення на предмет застави не було зареєстровано в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечуваного обтяження відомості про звернення стягнення на предмет застави, як це вимагають норми ст. 27, абз. 3 ст. 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». Копія вимоги відповідача до позивача щодо дострокового повернення кредиту та сплати заборгованості за кредитним договором, яку позивач не отримувала, також не відповідає вимогам ст. 27 вказаного Закону.
Зазначала, що на сьогоднішній день виконавчий напис виконати неможливо в зв`язку з тим, що ним звернуто стягнення на нерухоме майно, яка належить іншій особі - ОСОБА_3 , тому визначене майно не може бути предметом стягнення за вимогами позивача. Більш того, шлюб між позивачем і третьою особою розірвано рішенням суду від 25 жовтня 2013 року, а виконавчий напис щодо позивача вчинено 18 червня 2014 року.
При цьому залишаються недоведеними твердження відповідача, взяті до уваги судом першої інстанції, про недоведеність спірності заборгованості за виконавчим написом. Навпаки, аналіз поданих сторонами доказів та фактичних обставин справи доводять протилежне, а саме, що відсутні підстави вважати, що заявлена стягувачем сума заборгованості, стосовно якої він порушив питання про вчинення нотаріусом виконавчого напису, є безспірною, що є підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягають виконанню.
 
Від відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Інвест-кредо» надійшли письмові пояснення на апеляційну скаргу, в яких відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, вважав доводи апеляційної скарги необґрунтованими та безпідставними, наводив власні спростування щодо них.
 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.
 
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону не відповідає.
 
Судом встановлено, що 24 квітня 2008 року ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 уклали кредитний договір № 2608/0408/88-016, за умовами якого банк зобов`язується надати позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту в розмірі 120000 доларів США на строк з 24 квітня 2008 року по 23 квітня 2018 року та на умовах, передбачених у цьому договорі, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов`язання у повному обсязі в строки, передбачені цим договором. Забезпеченням виконання зобов`язання по погашенню заборгованості за кредитом, сплаті процентів за користування кредитом, пені за несвоєчасну сплату процентів і несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, відшкодування збитків у зв`язку з порушенням умов даного договору та інших витрат банку, пов`язаних з одержанням виконання, виступає іпотека квартири АДРЕСА_1 (а. с. 100 т. 1).
24 квітня 2008 року ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 уклали іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Морозовою С.В., та зареєстрований в реєстрі за № 11340, за умовами якого на забезпечення виконання основного зобов`язання іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю належне йому на праві власності майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , який належить іпотекодавцю на підставі свідоцтва про право власності, видане Головним управлінням житлового забезпечення виконавчим органом Київської міської державної адміністрації від 12 березня 1998 року серія НОМЕР_1 . Згідно п. 12.2 іпотечного договору, за вибором іпотекодержателя застосовується один із наведених нижче способів звернення стягнення на предмет іпотеки в задоволення вимог іпотекодержателя, зокрема у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. для отримання виконавчого напису іпотекодержатель подає нотаріусу документи, що підтверджують безспірність заборгованості позичальника за основним зобов`язанням, а саме: заяву про невиконання позичальником умов основного зобов`язання, розрахунок заборгованості, свій примірник цього договору (а. с. 103 - 104 т. 1). 
 
18 червня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4. відповідно до ст. 87 Закону України «Про нотаріат», п. 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, вчинено виконавчий напис № 851, яким запропоновано  звернути стягнення на майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 , яка є майновим поручителем ОСОБА_3 . Зазначене майно - квартира - яке на підставі іпотечного договору, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.Б. 24 квітня 2008 року за реєстровим № 11340, є забезпеченням виконання зобов`язань ОСОБА_3 згідно кредитного договору № 2608/0408/88-016 від 24 квітня 2008 року, передане в іпотеку ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» на підставі договору купівлі-продажу права вимоги, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.І. за реєстровим № 1306, 1307, строк платежу за яким настав 17 квітня 2014 року. Строк, за який провадиться стягнення: з 25 травня 2012 року по 17 квітня 2014 року. За рахунок коштів, отриманих від реалізації майна, запропоновано задовольнити вимоги ПАТ «Дельта Банк» в розмірі 758709,36 грн., в тому числі сума заборгованості за кредитом 61378,91 доларів США, що за курсом НБУ становить 699480,81 грн., сума заборгованості за відсотками 5197,26 доларів США, що еквівалентно 59228,55 грн. (а. с. 10 т. 1).
Вказаний виконавчий напис було пред`явлено на примусове стягнення неодноразово, що підтверджується відмітками виконавців про його повернення стягувачу (а. с. 10 т. зворот).
28 жовтня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Іванютою І.М. прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № НОМЕР_2, на підставі заяви стягувача про примусове виконання виконавчого напису № 851, виданого 18 червня 2014 року (а. с. 11 - 13 т. 1).
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 06 вересня 2021 року державним реєстратором прийнято рішення про реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 січня 2017 року в справі № 753/564/16-ц (а. с. 14 т. 1).
 
Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.
 
Крім того, 15 листопада 2023 року до апеляційного суду надійшли письмові пояснення представника позивача ОСОБА_2 , в яких представник позивача просила долучити до матеріалів справи документи, отримані у відповідь на адвокатські запити, здійснити перевірку обставин, які не були перевірені судом першої інстанції, та витребувати у приватного нотаріуса ОСОБА_4. всі документи, подані ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» для вчинення виконавчого напису.
Обґрунтовуючи заявлене в межах письмових пояснень клопотання, представник позивача посилалася на те, що не мала сумнівів у тому, що суд першої інстанції перевірить її доводи шляхом витребування у приватного нотаріуса відповідних документів. Нею було подано відповідні запити, які ігноруються нотаріусом та повертаються через відсутність адресата за місцем його знаходження, або в них буде зазначено, що запитувана інформація є нотаріальною таємницею і не підлягає розголошенню.
До письмових пояснень надано копії адвокатських запитів ОСОБА_2 , направлених на адресу приватного нотаріуса ОСОБА_4. та Міністерства освіти України 01 листопада 2023 року, з відповідями на них.
 
17 січня 2024 року третьою особою ОСОБА_3 також надано до апеляційного суду нові докази, а саме копію заочного рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10 квітня 2014 року в справі № 753/352/14 за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, а також копію листа ТОВ «Інвест Кредо» від 20 грудня 2023 року на його ім`я. Представник третьої особи в судовому засіданні зазначав, що із позивачем шлюб розірваний, про існування даного рішення їй могло бути невідомо.
Відповідно до ч. 1 - 3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до ч. 1 ст. 126, ч. 1 ст. 127 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Відповідно до ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Відповідно до ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.
Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Виходячи із наведеного, з урахуванням вимог ч. 12, 13, 83, 126, 127, 367 ЦПК України, апеляційний суд приходить до висновку, що позивач не надала доказів неможливості подання нових доказів до суду першої інстанції та неможливості заявлення клопотання про витребування доказів з причин, що об`єктивно не залежали від неї, клопотання про поновлення строку для подання доказів, про приєднання нових доказів та про витребування доказів у апеляційній скарзі не заявлено, тому апеляційний суд не має процесуальних повноважень приймати вказані докази, витребовувати нові докази та вирішувати справу з посиланням на ці докази.
 
Разом із тим, з матеріалів справи вбачається, що третя особа ОСОБА_3 під час розгляду справи в суді першої інстанції не отримував копії позовної заяви та судових повісток, які були повернуті до суду за закінченням терміну зберігання та в зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою, що дає підстави для висновку, що неможливість подання третьою особою нових доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, підтверджується неотриманням ним копії ухвали про відкриття провадження та копії позовної заяви з додатками, а отже фактичною необізнаністю про розгляд справи, в зв`язку з чим третя особа ОСОБА_3 не міг скористатись процесуальним правом надання доказів в суді першої інстанції.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що з урахуванням принципу диспозитивності та рівності сторін подані третьою особою ОСОБА_3 нові докази підлягають прийняттю та оцінці в сукупності з іншими доказами.
 
Так, із наданого третьою особою ОСОБА_3 заочного рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10 квітня 2014 року в справі № 753/352/14 за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором вбачається, що відповідно до довідок-розрахунків, наданих позивачем та перевірених судом, станом на 13 грудня 2013 року заборгованість ОСОБА_3 перед позивачем за кредитним договором становить в гривневому еквіваленті 490601,63 грн., та 21554,88 грн. відсотків за користування кредитними коштами. Зазначена сума була стягнута судовим рішенням з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Дельта Банк» (а. с. 17 - 19 т. 2).
Листом ТОВ «Інвест-Кредо» повідомлено ОСОБА_3 , що відповідно до договору про відступлення прав вимоги, станом на дату відступлення прав вимоги заборгованість боржника становить 109018,93 долари США, що станом на дату відступлення еквівалентно 2 703 222,49 грн., з яких 61378 долари США заборгованість по тілу кредиту, 47640 доларів США відсотків за користування кредитом, що підтверджується додатком 2 до договору про відступлення права вимоги № 2153/К (а. с. 16 т. 2).
 
Крім того, сприяючи третій особі ОСОБА_3 в реалізації процесуальних прав, апеляційним судом за його клопотанням про витребування доказів ухвалою від 17 січня 2024 року було витребувано з Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) копію виконавчого напису № 851, вчиненого 18 червня 2014 року, а також копії всіх документів, на підставі яких даний виконавчий напис було вчинено.
На виконання вказаної ухвали Управлінням нотаріату Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) листами від 24 січня 2024 року та 19 лютого 2024 року повідомлено, що наказом Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 13 лютого 2023 року № 229/6 припинено нотаріальну діяльність приватного нотаріуса КМНО ОСОБА_4. з 14 лютого 2023 року, зобов`язано протягом одного місяця передати до архіву всі документи нотаріального діловодства та архіву приватного нотаріуса. Станом на дату надання відповіді документи нотаріального діловодства та архів приватного нотаріуса на відповідальне зберігання до Київського державного нотаріального архіву не передані. Питання передачі документів нотаріального діловодства та архіву приватного нотаріуса ОСОБА_4. перебуває на контролі Управління нотаріату. Повідомлено, що в Київському окружному адміністративному суді знаходиться адміністративна справа за позовом ОСОБА_4 про визнання протиправними та скасування наказів, зобов`язання вчинити дії, зокрема, оскаржується і вищевказаний наказ. З урахуванням вищевикладеного, надати копії документів, на підставі яких приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_4. вчинено виконавчий напис № 851 від 18 червня 2014 року, не вбачається за можливе.
 
28 лютого 2024 року до апеляційного суду надійшло клопотання третьої особи ОСОБА_3 , підтримане позивачем ОСОБА_1 в особі її представника ОСОБА_2 , про зупинення провадження в даній справі до моменту вирішення адміністративного позову та набрання рішенням законної сили по справі № 320/5826/23 за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування рішення, визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії. Вказував, що наявність даної адміністративної справи стало підставою для неможливості отримати письмові докази по справі, які мають вагоме значення для справи та є основою позову.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження в справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
Разом із тим, оскільки в даній справі апеляційним судом не встановлено об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення справи № 320/5826/23 за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування рішення, визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії, і оскільки зібрані докази дозволяли встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду, апеляційний суд відмовив в задоволенні вказаного клопотання про зупинення провадження як необґрунтованого.
 
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Відповідно до ст. 50 Закону України «Про нотаріат» нотаріальна дія або відмова у її вчиненні оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії.
Відповідно до ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.
Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється цим Законом та іншими актами законодавства України (ст. 39 Закону України «Про нотаріат»). Таким актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5.
Вчинення нотаріусом виконавчого напису є нотаріальною дією (п. 19 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про нотаріат»).
Правовому регулювання процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена глава 14 Закону України «Про нотаріат» та глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій.
 
Відповідно до ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.
 
Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.
 
Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками, наданими стягувачем документами згідно з Переліком, за якими стягнення заборгованості провадиться в безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.
 
Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак, сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості, як такого.
 
Відповідно до п.п. 1.1, 3.1, 3.2, 3.5 глави 16 Порядку № 296/5 вчинення нотаріальних дій нотаріусами України для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172.
 
Таким чином, в обов`язок нотаріуса входить перевірка безспірності боргу у боржника після надання стягувачем документів, що встановлюють прострочення зобов`язання. При наявності заперечень боржника нотаріус повинен оцінити його аргументи на предмет наявності ознаки безспірності відносно вимог кредитора. За відсутності ознаки безспірності нотаріус повинен відмовити у здійсненні виконавчого напису.
 
З урахуванням приписів ст. 15, 16, 18 ЦК України, ст. 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат», захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису.
 
Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком. Для правильного застосування положень ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат» в такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто, чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.
 
Разом з тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів.
 
Під час розгляду справ такої категорії суд перевіряє право стягувача на вчинення вказаної дії, повноваження щодо вчинення нотаріальних дій нотаріуса та встановлює той факт, чи дійсно розмір заборгованості, що підлягає стягненню, у тому числі розмір процентів, неустойки (штрафу, пені), якщо такі належать до стягнення, відповідає сумі, вказаній у виконавчому документі, та залежно від встановленого ухвалює рішення про відмову чи задоволення позову.
 
Підставами оскарження виконавчих написів може бути як порушення нотаріусом процедури вчинення напису (наприклад, неповідомлення боржника про вимогу кредитора), так і необґрунтованість вимог до боржника.
 
Аналогічні правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 320/8269/15-ц (провадження № 14-83цс18), від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19).
 
Згідно п. 1 Розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими угодами» Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (в редакції, чинній станом на час вчинення оспорюваного виконавчого напису від 18 червня 2014 року), для  одержання  виконавчого  напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченої угоди; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.
 
Згідно п. 2.2, 2.3 глави 16 Порядку № 296/5, у разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача. Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця.
Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу.
 
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_1 посилалася на те, що виконавчий напис вчинено з порушенням Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення виконавчих дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, оскільки нотаріус не переконалася належним чином у безспірності заборгованості та в отриманні позивачем вимоги щодо усунення порушень зобов`язання.
 
Відмовляючи ОСОБА_1 в позові про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд першої інстанції виходив із того, що позивач, звертаючись до суду з даним позовом, не надала суду відповідних доказів на підтвердження викладених в позові обставин, будь-яких процесуальних дій щодо сприяння витребуванню чи самостійному наданню доказів стороною позивача ані при пред`явленні позову, ані після відкриття провадження в справі заявлено не було. За таких обставин вбачається, що вимоги позивача не знайшли свого підтвердження. 
 
Апеляційний суд не може погодитися з такими висновками, оскільки суд першої інстанції не надав жодної оцінки документам на підтвердження безспірності заборгованості, не перевірив факт надання стягувачем нотаріусу всіх необхідних документів, що підтверджують безспірність заборгованості та встановлюють прострочення виконання зобов`язання, не перевірив дотримання нотаріусом при вчиненні виконавчого напису всіх вищезазначених вимог закону.
 
Апеляційний суд враховує посилання позивача в апеляційній скарзі на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 27 березня 2019 року в справі № 137/1666/16-ц, Верховного Суду в постанові від 12 березня 2020 року в справі № 757/24703/18-ц, від 24 березня 2021 року в справі № 465/2329/18, у яких Верховним Судом звернуто увагу на необхідність встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема для підтвердження чи спростування безспірності заборгованості по кредитному договору.
 
Суд першої інстанції обставин існування заборгованості, її розміру і складових не встановив, не перевірив доводи позивача щодо неправомірності вимог стягувача, залишив спір невирішеним, а права позивача як боржника - незахищеними.
 
Виходячи з наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції не вжив заходів для повного та всебічного розгляду справи, а формальний підхід при вирішенні цього спору призвів до неповного встановлення судом фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.
 
Так, позивачем під час розгляду справи до суду першої інстанції надавалась копія заочного рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10 квітня 2014 року в справі № 753/352/14 (а. с. 137 т. 1), і даному доказу не було надано належної оцінки судом першої інстанції.
 
Копію цього ж судового рішення надано третьою особою ОСОБА_3 під час апеляційного перегляду справи.
 
Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.
Апеляційним судом з даних Єдиного державного реєстру судових рішень перевірено чинність вказаного рішення та встановлено, що заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10 квітня 2014 року в справі № 753/352/14 ніким не оскаржувалось та набрало законної сили.
 
Суд першої інстанції не звернув уваги, що розмір заборгованості за кредитним договором № 3608/0408/88-016 від 24 квітня 2008 року, невиконання зобов`язань по якому стало підставою для звернення ТОВ «Фінансова компанія «Інвест-Кредо» до приватного нотаріуса для вчинення виконавчого напису, вже було встановлено заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 10 квітня 2014 року в справі № 753/352/14 станом на 13 грудня 2013 року в гривневому еквіваленті 490601,63 грн. заборгованості за кредитом, та 21554,88 грн. відсотків за користування кредитними коштами.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року (справа № 310/11534/13-ц, провадження № 14-154цс18) визначила, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.
Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.
Отже, кредитодавець має право нараховувати передбачені договором проценти лише впродовж строку дії кредитного договору або до звернення кредитора до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості, після спливу такого строку нарахування відсотків є безпідставним.
 
Разом з тим, із виконавчого напису вбачається, що приватним нотаріусом запропоновано звернути стягнення на нерухоме майно, задовольнивши вимоги стягувача за період з 25 травня 2012 року по 17 квітня 2014 року в розмірі 758709,36 грн., в тому числі сума заборгованості за кредитом 61378,91 доларів США, що еквівалентно 699480,81 грн., сума заборгованості за відсотками 5197,26 доларів США, що еквівалентно 59228,55 грн.
                                                                                            
Отже, заявлення до стягнення процентів за кредитом в більшому розмірі 5197,26 доларів США, що еквівалентно 59228,55 грн., свідчить про їх нарахування вже після пред`явлення до позичальника вимоги про дострокове повернення кредиту, крім того, розмір основної заборгованості також було збільшено.
 
Таким чином, заборгованість за кредитним договором, яку запропоновано стягнути оспорюваним виконавчим написом, не можна вважати безспірною, відтак нотаріус не вправі був вчиняти виконавчий напис за такими вимогами, що є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.
 
Зазначене вище дає підстави для визнання спірного виконавчого напису, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4. 18 червня 2014 року № 851, таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку із недотриманням приватним нотаріусом під час його вчинення вимог статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» та Переліку документів. 
 
З урахуванням наведеного, рішення суду першої інстанції про відмову в позові ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, ухвалене в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду, викладених в рішенні, обставинам справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, таке рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.
 
Вирішуючи позов ОСОБА_1 по суті, апеляційний суд виходить із того, що оскільки доводи позивача про вчинення виконавчого напису за відсутності факту безспірності вимог заявника знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду, позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню.
 
Відповідачем під час розгляду справи судом першої інстанції 07 березня 2023 року подавалася заява про застосування наслідків спливу позовної давності. Відповідач вказував, що під час вчинення процесуальних дій, пов`язаних з пред`явленням виконавчого напису до виконання, попереднім виконавцем було належним чином повідомлено боржників про виконавче провадження, а саме надсилались листи на адресу, що безпосередньо зазначена в кредитному та іпотечному договорах, також відповідач направляв листи ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про заміну кредитора та з проханням погасити заборгованість. Відповідачем було виконано всі можливі дії, щоб належним чином проінформувати боржника про вчинення процесуальних дій, пов`язаних з виконавчим написом нотаріуса № 851, а позивач, в свою чергу, свідомо робила все, щоб не отримувати листи, тим самим зловживаючи своїми правами та обов`язками. Оскільки спірні правовідносини, на які посилається позивач, виникли ще в 2018 році при відкритті виконавчого провадження № НОМЕР_3, таким чином, позивач звернулася до суду з пропуском строку позовної давності (а. с. 111 т. 1).
 
Вирішуючи дану заяву по суті, апеляційний суд враховує наступне.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у  позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
 
Звертаючись до суду з даним позовом 30 грудня 2021 року, ОСОБА_1 вказувала, що постанову приватного виконавця Іванюти І.М. про відкриття виконавчого провадження за ВП № 67008622 від 28 жовтня 2021 року отримала в листопаді 2021 року, з якої і дізналася про вчинення оспорюваного виконавчого напису № 851 від 18 червня 2014 року.
Доказів на спростування зазначених позивачем обставин ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» надано не було.
Відтак позивачем не пропущено строк позовної давності для звернення до суду із даними позовом, заява відповідача про застосування строку позовної давності до даного позову не підлягає до задоволення.
 
Крім того, посилаючись на виникнення спірних правовідносин в 2018 році та сплив позовної давності, відповідачем не звернуто увагу на наступне.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався.
Законом № 540-IX від 30 березня 2020 року розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності, і всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).
Таким чином, заява про застосування позовної давності в будь-якому випадку не підлягає задоволенню апеляційним судом.
 
Разом із тим, доводи апеляційної скарги, що твердження відповідача про недоведеність спірної заборгованості за виконавчим написом не підтверджуються доказами, відхиляються апеляційним судом як такі, що не ґрунтуються на принципі змагальності. Так, тягар доведення відповідної обставини, на яку ОСОБА_1 посилалася в позові, в даному випадку - спірної заборгованості, покладається саме на позивача.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд також відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що відповідач не надав суду жодного доказу безспірності заборгованості та надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, станом на 18 червня 2014 року до вчинення виконавчого напису № 851 приватним нотаріусом.
 
Доводи апеляційної скарги, що суд визначив наявність в матеріалах справи доказів про отримання вимоги позивачем, спотворюють зміст висновків суду першої інстанції, яким відповідних обставин не встановлювалось.
 
Апеляційний суд не погоджується з доводами ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, що розписка від 08 липня 2021 року надана до відзиву відповідача як один із документів, на підставі яких було вчинено оспорюваний виконавчий напис від 18 червня 2014 року, з огляду на те, що у відзиві відповідач ТОВ «Фінансова компанія «Інвест-Кредо» посилався на вказану розписку як доказ обізнаності ОСОБА_1 про наявність заборгованості за кредитним договором та намір погасити її (а. с. 79 т. 1).
 
Апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що відповідачем до початку процедури позасудового звернення стягнення на предмет застави не було зареєстровано в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечуваного обтяження відомості про звернення стягнення на предмет застави, як це вимагають норми ст. 27, абз. 3 ст. 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», з огляду на те, що цей Закон визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов`язань, а також правовий режим виникнення, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна (ст. 1 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень»), а відтак його положення не поширюються на спірні правовідносини, в якому предметом іпотеки є нерухоме майно.
 
Посилання позивача в апеляційній скарзі на правові висновки, викладені в рішеннях судів першої інстанції, а також на процесуальні дії судів першої інстанції щодо витребування доказів за власною ініціативою відхиляються апеляційним судом як необґрунтовані, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (а не судових рішеннях судів першої інстанції).
 
Разом із тим, дані обставини не впливають на висновки апеляційного суду щодо наявності підстав для задоволення позову в зв`язку з його доведеністю та обґрунтованістю. 
 
З огляду на викладене апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування з прийняттям нової постанови про задоволення позову.
 
Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат та стягує з відповідача на користь позивача понесені нею судові витрати за подання апеляційної скарги в розмірі 2270 грн.
 
Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, 
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити.
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23 березня 2023 року скасувати та ухвалити нову постанову.
Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест-кредо», треті особи приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Іванюта Іван Миколайович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4, ОСОБА_3 про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, задовольнити.
Визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис № 851 від 18 червня 2014 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4., про звернення стягнення на майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 .
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест-кредо» на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 2270 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Повний текст постанови складено 01 березня 2024 року.

Головуючий:                                                                                                  Кашперська Т.Ц.
 
Судді:                                                                                                             Фінагеєв В.О.
 
                                                                                                                        Яворський М.А.