ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 січня 2024 року 
м. Київ
 
справа № 757/12915/20
провадження № 61-12373св22 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючої - Фаловської І. М.
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Сердюка В. В.
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - Акціонерне товариство Комерційного банку «ПриватБанк», 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон», 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги  ОСОБА_1 , подану адвокатом Дугіновим Дмитром Андрійовичем, і Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 грудня 2021 року у складі судді Литвинової І. В. та постанову Київського апеляційного суду від 28 листопада 2022 року у складі колегії суддів: Лапчевської О. Ф., Березовенко Р. В., Мостової Г. І.
 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» (далі - ТОВ ФК «Фінілон»), у якому просив суд стягнути з відповідача за договором від 10 січня 2014 року № SAMDNWFD00700552237 суму вкладу в розмірі 20 000,00 доларів США, відсотки за період з 11 березня 2014 року до 20 березня 2020 року - 7 239,45 доларів США, 3 % річних за період з 04 березня 2019 року до 20 березня 2020 року - 629,58 доларів США, пеню у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі частини п'ятої статті 10 Закону України  від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів»(далі - Закон) за період з 20 березня 2019 року до 20 березня 2020 року - 219 000,00 доларів США.
Позов обґрунтований тим, що 10 січня 2014 року між сторонами укладено депозитний договір № SAMDNWFD00700552237 та він вніс на рахунок банку 20 000,00 доларів США. 
Навесні 2014 року у зв`язку із припиненням функціонування банківських відділень відповідача на території АР Крим та м. Севастополя, відповідач безпідставно заблокував його рахунок, а нарахування відсотків припинив. 
З метою отримання належних йому коштів та нарахованих відсотків він неодноразово звертався до банку із вимогами поновити йому доступ до рахунків, але ці вимоги АТ КБ «ПриватБанк» не виконало. 
27 лютого 2019 року відповідач отримав його заяву про розірвання договору, повернення вкладу та відсотків. 
Станом на 20 березня 2020 року вимоги його заяви безпідставно не виконані.
Короткий зміст судових рішень
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 14 грудня 2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 28 листопада 2022 року, позов задоволено частково.
Стягнено з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму вкладу згідно з договором від 10 січня 2014 року № SAMDNWFD00700552237 у розмірі 20 000,00 доларів США, ненараховані відсотки за період з 11 березня 2014 року до 20 березня 2020 року - 7 239,45 доларів США, 3 % річних за період з 11 березня 2014 року до 20 березня 2020 року - 629, 58 доларів США.
Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що за період з 11 березня 2014 року до 20 березня 2020 року (дата звернення до суду) 6 % річних на вклад у розмірі 20 000, 00 доларів США становили 7 239,45 доларів США. Оскільки банк на першу вимогу вкладника суму депозиту з відсотками не повернув, а продовжував безпідставно утримувати та користувався коштами позивача протягом періоду з 04 березня 2019 року до 20 березня 2020 року, з відповідача підлягають стягненню 3 % річних за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, а саме - 629,58 доларів США.
Пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону, застосовується у разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача. Водночас після звернення вкладника до банку із заявою про повернення суми вкладу і нарахованих відсотків, договір за вимогою вкладника свою дію припиняє, тому між сторонами припинилися договірні правовідносини за договором банківського вкладу і не існує споживчих правовідносин. 
На підставі письмової заяви від 27 лютого 2019 року позивач депозитний договір достроково розірвав. Водночас вимоги позову заявлені щодо стягнення 3 % пені за період з 20 березня 2019 року до 20 березня 2020 року, після розірвання договору. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17, провадження № 14-133цс20, зазначено, що відповідно до частини другої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Після розірвання договору банківського вкладу між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, яке підтверджено судовим рішенням, у разі його невиконання застосовується стаття 625 ЦК України. 
Тобто з моменту розірвання договору банківського вкладу пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону не нараховується.
Доводи АТ КБ «ПриватБанк» щодо переведення боргу на ТОВ ФК «Фінілон» суди вважали безпідставними, оскільки відповідач не довів, що договір переведення боргу укладено зі згоди вкладника.
Короткий зміст вимог касаційних скарг
У грудні 2022 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 грудня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 листопада 2022 року в частині задоволених позовних вимог, просило їх скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в позові. 
У грудні 2022 року  ОСОБА_1 через адвоката Дугінова Д. А. направив засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 грудня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 листопада 2022 року, просив їх змінити  в частині відмови у стягненні пені, частково задовольнити позов у цій частині, зменшивши розмір пені до 194 596,41 грн. 
Доводи касаційної скарги АТ КБ «ПриватБанк»
Касаційна скарга мотивована тим, що суд не застосував правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18, провадження № 12-110гс19, постановах Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі № 761/30025/16-ц, від 23 грудня 2021 року у справі 910/13/21, від 07 жовтня 2020 року у справі № 705/3876/18-ц. 
АТ КБ «ПриватБанк» перевів борг за депозитом на ТОВ ФК «Фінілон» та не є належним відповідачем у справі. Згода кредитора на переведення боргу є юридичною дією, що може як передувати, так і слідувати за моментом переведення боргу. Отримання банком мовчазної згоди від кредитора є підтвердженням позитивного ставлення кредитора до переведення боргу на нового боржника. 
Проценти на вклад нараховуються лише на період дії договору вкладу та після припинення договору не нараховуються, про що зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17. 
Позивач депозитний договір достроково розірвав на підставі письмової заяви від 27 лютого 2019 року. З цієї діти відсутні підстави для нарахування відсотків на вклад. 
Доводи касаційної скарги  ОСОБА_1 .
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не застосували правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17, провадження  № 14-133цс20, від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц, провадження № 14-64цс19, від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15, провадження № 14-184цс20, у постановах Верховного Суду від 14 січня 2022 року у справі № 712/7740/18, провадження № 61-14865св19, від 22 лютого 2022 року у справі № 757/20428/19, провадження № 61-17325св20, від 22 лютого 2022 року у справі № 757/63364/19, провадження № 61-13698св20, від 26 квітня 2022 року у справі № 539/4098/18, провадження № 61-19032св20, від 26 квітня 2022 року у справі № 539/4098/18, провадження № 61-19032св20, від 08 червня 2022 року у справі № 757/61769/19-ц, провадження № 61-16569св20, від 22 червня 2022 року у справі № 219/6058/18, провадження № 61-1012св20; суди попередніх інстанцій не дослідили доказів у справі.
Пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону, за несвоєчасне виконання зобов`язання з повернення депозиту стягується з банка за увесь час порушення зобов`язання. Нарахування пені здійснюється з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі. 
Подання заяви від 27 лютого 2019 року про розірвання договору вкладу не є датою розірвання договору, адже банк не повернув вклад та нараховані за ним відсотки. Договірного розірвання відносин вкладу не відбулося. Звернення вкладника до банку із заявою про розірвання депозитного договору або про видачу коштів не припиняє споживчих відносин між ним та банком та не позбавляє вкладника права вимагати пеню згідно з частиною п`ятою статті 10 Закону. 
Депозитний договір вважається розірваним лише після набрання законної сили рішенням суду про його розірвання. 
Верховний Суд стягує пеню на підставі частини п`ятої статті 10 Закону за період після звернення вкладника до банку із заявою про розірвання депозитного договору та у межах строку до дня фактичного виконання зобов`язання. 
Базою нарахування пені є розмір процентів на розмір вкладу, тому необхідно відкоригувати розрахунок пені, зменшивши її розмір до розміру відсотків за вкладом. 
Аргументи інших учасників справи
Відзив ОСОБА_1 на касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» мотивований тим, що не надавав банку згоди на переведення боргу будь-якій особі, зокрема ТОВ ФК «Фінілон». 
Умови та правила надання банківських послуг, які розміщені на офіційному сайті АТ КБ «Приватбанк», він не підписував, вони не є складовою частиною депозитного договору. 
Договір про переведення боргу є нікчемним. Будь-які усні чи мовчазні зміни до письмового договору банківського вкладу є нікчемними. ТОВ ФК «Фінілон» є дочірньою компанією банку. У справі відсутні докази виконання ТОВ ФК «Фінілон» зобов`язань банку перед ним. Депозитний договір не розірваний у встановленому законом порядку. 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 26 грудня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 та витребувано матеріали справи. 
Ухвалою Верховного Суду від 13 березня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі за скаргою AT КБ «ПриватБанк». У задоволенні клопотання банку про зупинення виконання рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 грудня 2021 року та постанови Київського апеляційного суду від 28 листопада 2022 року відмовлено.
У січні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 18 грудня 2023 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів.
Позиція Верховного Суду
Підстави відкриття касаційного провадження та межі розгляду справи
Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Касаційне провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1  відкрито з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389, пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України.
Касаційне провадження за касаційною скаргою AT КБ «ПриватБанк» відкрито з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційних скарг та відзиву на касаційну скаргу банку, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» та залишення касаційної скарги ОСОБА_1 без задоволення з таких підстав. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
10 січня 2014 року між ОСОБА_1 і ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено депозитний договір № SAMDNWFD00700552237, вклад «Стандарт» з пролонгацією, згідно з яким позивач передав відповідачу суму вкладу у розмірі 20 000, 00 доларів США строком на 91 день, а саме до 10 квітня 2014 року включно, а банк відкрив рахунок № НОМЕР_1 та зарахував суму вкладу на нього. Відсотки у розмірі 6 % річних банк повинен зараховувати на рахунок № НОМЕР_2 щомісячно.
На виконання договору позивач вніс 20 000,00 доларів США на рахунок №  НОМЕР_1 .
27 лютого 2019 року AT КБ «ПриватБанк» отримало заяву ОСОБА_1 , вх. № 37142-ВБ, про розірвання договору від 10 січня 2014 pоку № SAMDNWFD00700552237 і про повернення вкладу з відсотками, на яку позивач отримав письмову відповідь про неможливість виконати його вимоги.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (частина перша статті 1058 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).
Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (частини перша та п`ята статті 1061 ЦК України).
Строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку.
Закінчення строку дії договору банківського вкладу не звільняє банк від обов`язку повернути (видати) кошти вкладникові.
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зокрема, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Щодо договору про переведення боргу та належного відповідача у справі
АТ КБ «ПриватБанк» у касаційній скарзі посилалось на те, що не є належним відповідачем у справі, оскільки за мовчазної згоди вкладника перевів борг за депозитом на ТОВ ФК «Фінілон».  Посилалось на незастосування висновків Верховного Суду, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18, провадження № 12-110гс19, постановах Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі № 761/30025/16-ц, від 23 грудня 2021 року у справі 910/13/21, від 07 жовтня 2020 року у справі № 705/3876/18-ц. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18, провадження № 12-110гс19, викладено висновок, що належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник вебсайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту - вільним, належним відповідачем є власник вебсайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника вебсайту можуть бути витребувані відповідно до положень процесуального законодавства в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. Вказані висновкі не є застосовними у справі, що переглядається.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі                      № 523/9076/16-ц, провадження № 14-61цс18, викладено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.
У постанові Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі № 761/30025/16-ц,зазначено, що пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.
У постанові Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі 910/13/21 зазначено, що позивачем є особа, яка має право вимоги (кредитор), а відповідачем - особа, яка повинна виконати зобов`язання (боржник). При цьому відповідач має бути такою юридичною чи фізичною особою, за рахунок якої, в принципі, можливо було б задовольнити позовні вимоги. Захисту в судовому порядку підлягають порушене право й охоронювані законом інтереси саме від відповідача. Отже, належним відповідачем є така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, тоді як неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі -  належному відповідачеві.
У постанові від 07 жовтня 2020 року у справі № 705/3876/18-цВерховний Суд визначив, що відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Отже, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.
Зазначені у касаційній скарзі  банком постанови Верховного Суду на обґрунтування позиції про неналежного відповідача у справі не дають підстав погодитися з таким твердженням.
У цій справі відсутні підстави для висновку про неналежність відповідача з огляду на таке. 
Згідно зі статтею 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.
За змістом статті 520 ЦК України у правовідносинах із заміни боржника беруть участь три особи: кредитор, боржник, особа, третя особа, яка має намір стати боржником. Отже, боржником або особою, яка висловила намір стати боржником, кредитору може бути запропоновано здійснення заміни боржника, або сам кредитор запропонував здійснити заміну боржника. 
У будь-якому випадку для здійснення такої заміни має бути наявна тристороння згода: а) боржник виявив згоду на те, щоб він був замінений; б) третя особа виявила згоду на те, щоб набути обов`язків боржника; в) кредитор надав згоду на заміну боржника. Відсутність згоди хоча б однієї із сторін не дає підстав для заміни боржника.
Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).
Згідно зі статтею 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.
Крім того, згідно зі статтею 521 ЦК України форма правочину щодо заміни боржника у зобов`язанні визначається відповідно до положень статті 513 цього Кодексу.
Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом (стаття 513 ЦК України).
Оскільки ОСОБА_1   відповідно до статті 520 ЦК України не надавав згоди на переведення боргу за договором депозитного вкладу від АТ «КБ «Приватбанк» до ТОВ «ФК «Фінілон», договір про переведення боргу між банком і ТОВ «ФК «Фінілон» шляхом використання принципу мовчазної згоди вкладнику банку не створює правових наслідків для позивача.
Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду                           від 18 квітня 2023 року у справі № 199/3152/20, провадження № 14-224цс21, щодо переведення богу від АТ «КБ «Приватбанк» до ТОВ «ФК «Фінілон» у подібних правовідносинах.
Отже, суди першої та апеляційної інстанцій зробили правильний висновок, що саме АТ «КБ «Приватбанк», а не ТОВ «ФК «Фінілон» є належним відповідачем у справі.
Щодо доводів касаційної скарги банку про стягнення процентів за вкладом
Банк у касаційній скарзі посилається на те, що проценти на вклад нараховуються лише на період дії договору вкладу та після припинення договору не нараховуються, про що зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17. Позивач депозитний договір достроково розірвав на підставі письмової заяви від 27 лютого 2019 року, отже, з цієї діти відсутні підстави для нарахування відсотків за вкладом. 
Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною (частини перша, друга статті 1060 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (частина третя статті 651 ЦК України). 
Відповідно до частини другої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.
У постанові Верховного Суду від 23 лютого 2022 року у справі № 363/3965/15, провадження № 61-11520св20, зазначено, що у цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (статті 651-654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору. У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання «відмова від договору» (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків.
Щодо визначення подібності правовідносин, то Верховний Суд враховує правовий висновок, викладений в мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19, провадження № 14-166цс20, від 08 лютого 2022 року, провадження № 14-197цс21, згідно з якими на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, тоді подібність необхідно також визначати за суб`єктним та об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17, провадження № 14-133цс20, дійшла висновку, що після розірвання договорів їх умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, а не договірних підставах, оскільки розірвання договорів у контексті статей 598 та 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання. Велика Палата Верховного Суду у цій справі зазначила, що при вирішенні цього спору суди не врахували, що виплата передбачених пунктом 1 договорів та встановлених статтями 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дій договорів вкладу та після припинення таких договорів вказані проценти не нараховуються.
У справі, що переглядається, встановлено, що у 2014 році у зв`язку з припиненням функціонування банківських відділень відповідача на території Автономної Республіки Крим, де були укладені договори, позивачу заблоковано депозитний рахунок і нарахування відсотків припинено. Тому 27 лютого 2019 року він звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою-вимогою про повернення депозитного вкладу та виплату нарахованих відсотків.
Відповідно до пункту 9 депозитного договору у вкладника та банку є право на дострокове розірвання договору, шляхом повідомлення за два банківських дні до дня розірвання договору.
З огляду на викладене договірні правовідносини між сторонами припинились, тому з 01 березня 2019 року (через два банківські дні з дня вимоги) відсотки за користування депозитними коштами не можуть нараховуватись.
Отже, висновки судів попередніх інстанцій в частині стягнення з банку відсотків за користування депозитними коштами в період з 01 березня 2019 року до 20 березня 2020 року є помилковими.
Водночас, суди розрахували розмір заборгованості щодо сплати відсотків за користування депозитом за розрахунком, наданим позивачем, з відсотковою ставкою 6 % за кожен день, кількість днів з 01 березня 2019 року до 20 березня 2020 року - 2 202 дні.
Згідно з пунктом 13 депозитного договору, якщо вкладник вимагає розірвання договору, строк дії якого був продовжений один чи більше разів, відсотки за кожен повний строк вкладу сплачуються у повному обсязі. Відсотки за останній строк вкладу, який на момент розірвання договору ще не сплив, нараховуються за умовами, визначеними пунктами 11, 12 депозитного договору.
За змістом пункту 12 депозитного договору за неповний строк вкладу проценти виплачуються за зниженою удвічі ставкою за фактичну кількість днів з дати продовження строку вкладу.
Відповідно до розділу «Данные по вкладу» строк дії вкладу становить 91 день. Згідно з пунктом 6 договору, якщо вкладник після закінчення дії договору не заявив про бажання забрати свої кошти, вклад автоматично продовжується ще на один строк. Він може продовжуватись неодноразово без явки вкладника. Новий строк починається за датою закінчення попереднього строку вкладу.
Отже, суди помилково стягнули з АТ КБ «Приватбанк» відсотки за користування вкладом після розірвання договору за ініціативою вкладника, тобто після 01 березня 2019 року та не врахували зниження відсоткової ставки за неповний період.
Оскільки доводи касаційної скарги банку стосуються незгоди зі стягненням відсотків за користування вкладом за період після 01 березня 2019 року, то Верховний Суд виходить з того, що підлягають стягненню лише відсотки за користування вкладом за період з 11 березня 2014 року до 01 березня 2019 року.
Верховний Суд зауважує, що суди не визначили окремого розрахунку про стягнення відсотків за користування вкладом до подання вимоги та після її пред`явлення, а розрахували загальну заборгованість банку за весь період до моменту звернення до суду з цим позовом.
Розрахунок заборгованості за відсотками за користування вкладом за період з 11 березня 2014 року до 01 березня 2019 року становить: 20 000,00 доларів США х 6 % ? 365 днів х 1 767 днів  (за повні періоди) + 20 000,00 доларів США х 3 % ? 365 днів х49 днів (за останній неповний період) = 5 889,87 доларів США.
Верховний Суд дійшов висновку, що судові рішення в частині стягнення відсотків за користування вкладом підлягають скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позову. 
Щодо доводів касаційної скарги позивача про стягнення пені 
Відповідно до підпункту 7.1.1 пункту 7.1 статті 7 Закону України від 05 квітня 2001 року № 2346-ІІІ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (далі - Закон № 2346-ІІІ) вкладний (депозитний) рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів, що передаються клієнтом банку в управління на встановлений строк та під визначений процент (дохід) відповідно до умов договору.
Згідно зі статтею 2 Закону України від 07 грудня 2000 року № 2121-ІІІ «Про банки і банківську діяльність» (далі - Закон № 2121-ІІІ) вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.
Відповідно до частин першої, другої статті 47 Закону № 2121-ІІІ банк має право надавати банківські та інші фінансові послуги (крім послуг у сфері страхування), а також здійснювати іншу діяльність, визначену в цій статті, як у національній, так і в іноземній валюті. Банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг. У пункті 1 частини третьої статті 47 цього Закону вказано, що до банківських послуг належать залучення у вклади (депозити) коштів та банківських металів від необмеженого кола юридичних і фізичних осіб.
Відповідно до частини першої статті Закону України від 12 липня 2001 року                             № 2664-III «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (далі - Закон № 2664-III) фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг та яка внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг. Фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (пункт 5); споживач фінансових послуг - фізична особа, яка отримує або має намір отримати фінансову послугу для задоволення особистих потреб, не пов`язаних із підприємницькою, незалежною професійною діяльністю (пункт 7-1).
Згідно з частинами першою, другою статті 4 Закону № 2664-III фінансовими послугами вважаються, зокрема: залучення фінансових активів із зобов`язанням щодо наступного їх повернення; надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту та ін. Фінансові послуги, надання яких передбачається іншими законами, підлягають включенню до переліку, визначеного частиною першою цієї статті. Надання фінансових послуг, не включених до зазначеного переліку, забороняється.
Отже, розміщення грошових коштів у вигляді вкладу (депозиту) та отримання процентів за вкладом є фінансовими операціями, які здійснюються у разі укладення договору банківського вкладу, і в сукупності становлять суть фінансової послуги, яка надається банком споживачу (вкладнику).
Відповідно до преамбули Закону він регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.
У Законі не визначено вичерпного переліку відносин, які він регулює, але з урахуванням характеру правовідносин, які ним регулюються, та виходячи із загальних принципів цивільного судочинства і наявності в цивільних правовідносинах «слабкої сторони», якою є фізична особа - споживач, можна зробити висновок, що Законом регулюються відносини, які виникають з договорів купівлі-продажу, майнового найму (оренди), надання комунальних послуг, прокату, перевезення, зберігання, доручення, комісії, фінансово-кредитних послуг тощо. Особливістю таких правовідносин є участь у них спеціального суб`єкта - споживача.
Споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 цієї статті); продукція - це будь-який виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3) (стаття 1 Закону).
Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.
Із системного аналізу норм законів України № 2121-ІІІ, № 2664-III, № 1023-ХІІ, Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі № 1-26/2011 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг), Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року № 39/248, Резолюції Консультативної Асамблеї Ради Європи від 17 травня 1973 року № 543, Директиви 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року щодо несправедливих видів торговельної практики можна зробити висновок, що залучення коштів на депозит є наданням фінансової послуги, оскільки банк чи фінансова установа зобов`язана за договором банківського вкладу повернути вклад та нараховані проценти вкладнику, який є споживачем банківських послуг, отже, на вказані правовідносини поширюється Закон, зокрема частина п`ята статті 10 цього Закону щодо сплати пені за кожен день прострочки виконання зобов`язання з повернення вкладу.
З огляду на вказане вкладник за договором банківського вкладу є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем, який несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачене частиною п`ятою статті 10 Закону, а саме сплату пені в розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня  2019 року у справі № 761/26293/16-ц, провадження № 14-64цс19, на яку посилається заявника, визначено, що відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі 3% вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі. Оскільки відповідно до статей 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг, а клієнтом банку є будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку, то до спірних правовідносин підлягає застосуванню частина п`ята статті 10 Закону. 
У постанові від 14 січня 2022 року у справі № 712/7740/18, провадження                                   № 61-14865св19, Верховний Суд при вирішенні подібного спору посилається  на висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц, провадження № 14-64цс19.
Водночас Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15, провадження № 14-184цс20, на яку посилається заявник, дійшла висновку, що базою нарахування пені необхідно вважати виключно розмір процентів на суму вкладу або дохід в іншій формі, що є платою фінансової установи за використання коштів споживача, а сама сума вкладу не може бути врахована в базі нарахування пені відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2023 року у справі № 199/3152/20, провадження № 14-224цс21, з урахуванням наведеного вказано, що  висновки судів першої та апеляційної інстанції про стягнення з банку пені у розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі є помилковими.
У постанові Верховного Суду від 27 квітня 2022 року у справі № 321/1260/19, провадження № 61-1297св22, викладено висновок про те, що з моменту розірвання договору вкладу нарахування передбачених договором процентів припиняється, а права та інтереси позивача забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17, провадження № 14-133цс20, сформульовано висновок, що пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону № 1023-ХІІ, застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача. Після ухвалення рішення про розірвання договорів банківського вкладу та набрання ним законної сили між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, наявність якого підтверджене судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання. 
Верховний Суд, оцінюючи доводи касаційної скарги АТ КБ «Приватбанк» про стягнення процентів за депозитом після вимоги вкладника, вже викладав мотиви того, що з моменту звернення вкладника з вимогою про повернення вкладу, договірні відносини між ним і банком припиняються.
З урахуванням наведеного, у справі, що переглядається, суди дійшли обґрунтованого висновку про відмову у стягненні пені, оскільки у зв`язку з розірванням спірного договору банківського вкладу за заявою вкладника від 27 лютого 2019 року між сторонами припинено договірні правовідносини, тому частина п`ята статті 10 Закону не застосовується до спірних правовідносин, оскільки проценти на депозитний вклад на підлягають нарахуванню з 01 березня 2019 року. 
Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 10 травня 2023 року у справі № 757/34149/18, провадження № 61-17507св20, та у справі№ 766/4714/16, провадження № 61-18008св20, від 17 травня 2023 року у справі № 344/4355/20, провадження № 61-346св21, 13 вересня 2023 року у справі № 757/11769/22-ц, провадження № 61-8030св23.
Стосовно доводів касаційної скарги ОСОБА_1 щодо неврахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 26 квітня 2022 року у справі № 539/4098/18, провадження № 61-19032св20, від 22 лютого 2022 року у справі № 757/20428/19, провадження № 61-17325св20, від 22 лютого 2022 року у справі № 757/63364/19, провадження № 61-13698св20 від 08 червня 2022 року у справі № 757/61769/19-ц, провадження № 61-16569св20, від 22 червня 2022 року у справі № 219/6058/18, провадження № 61-1012св20, щодо стягнення пені за частиною п`ятою статті 10 Законуза кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про повернення коштів до дня фактичного їх повернення, Верховний Суд зазначає, що згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду. 
Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17, суди під час вирішення тотожних спорів повинні враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду, яка у справі, що переглядається, наведена у мотивах відмови у стягненні пені та узгоджується з висновками судів попередніх інстанцій в цій частині.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційних скарг
Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 410 ЦПК України). 
Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
Суди першої та апеляційної інстанцій помилково витлумачили норми статті 1061 ЦПК України та задовольнили позов в частині стягнення з АТ КБ «Приватбанк» відсотків за користування вкладом після розірвання договору (01 березня 2019 року), тому Верховний Суд в межах доводів касаційної скарги банку скасовує судові рішення в цій частині та частково задовольняє позов про стягнення відсотків за користування депозитом у розмірі 5 889,87 доларів США. В іншій частині оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін.
Керуючись статтями 400, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , подану адвокатом Дугіновим Дмитром Андрійовичем, залишити без задоволення.
Касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 грудня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 листопада 2022 року в частині задоволення позовної вимоги про стягнення відсотків за період з 11 березня 2014 року до 20 березня 2020 року у розмірі 7 239,45 доларів США скасувати, ухвалити нове рішення.
Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон», у частині стягнення відсотків за період з 11 березня 2014 року до 20 березня 2020 року у розмірі 7 239,45 доларів США задовольнити частково. 
Стягнути з Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк»на користь  ОСОБА_1 відсотки за період з 11 березня 2014 року до 01 березня 2019 року у розмірі 5 889,87 доларів США. 
В іншій частині рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 грудня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 листопада 2022 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуюча                                                                                                  І. М. Фаловська
Судді:                                                                                                           В. М. Ігнатенка
С. О. Карпенко
                                                                                                                       А. С. Олійник
В. В. Сердюк