УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 січня 2024 року
м. Київ
справа  № 583/3109/21
провадження № 51-5103 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 13 вересня 2021 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 31 жовтня 2023 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 06 липня 2021 року за № 12021200060000293, за обвинуваченням
ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця                              м. Дніпра Дніпропетровської області та жителя АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останнього разу за вироком Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 11 квітня 2019 року за ч. 2 ст. 190 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік 10 місяців, на підставі ст. 71 КК України до призначеного покарання частково приєднано невідбуте покарання за вироком цього суду від 31 січня 2019 року у виді 2 місяців обмеження волі, та призначено остаточне покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 222 КК України. 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 13 вересня 2021 року ОСОБА_5 засуджено до покарання за: ч. 2 ст. 186 КК України 
- у виді позбавлення волі на строк 4 роки; ч. 1 ст. 222 цього Кодексу - у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що  становить 17 000 гривень, без позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим,  ОСОБА_5 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, без позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю.
Вирішено питання про речові докази, процесуальні витрати у провадженні, скасовано арешт на майно.
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 31 жовтня 2023 року вирок місцевого суду залишено без зміни, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 
- без задоволення.
За вироком суду встановлено, що 05 липня 2021 року, близько 19:00 год., раніше судимий за вчинення корисливих злочинів ОСОБА_5 , перебуваючи за місцем фактичного мешкання ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 , маючи умисел на відкрите заволодіння майном останнього, діючи з корисливих мотивів, повторно, в присутності ОСОБА_6 почав від`єднувати телевізор марки «КІVI», моделі 24НR55GU, сірого кольору, вартістю 3550 гривень, від електромережі. 
Надалі, продовжуючи реалізовувати свій умисел, ОСОБА_5 застосував до  ОСОБА_6 фізичне насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, чим спричинив йому легкі тілесні ушкодження.
В подальшому ОСОБА_5 відкрито заволодів вказаним телевізором потерпілого та залишив місце події з викраденим майном, після чого розпорядився ним на власний розсуд, та тим самим завдав потерпілому матеріальної шкоди на суму 3550 гривень.
Цього ж дня ОСОБА_5 , маючи намір реалізувати викрадене, діючи умисно, з корисливих мотивів, усвідомлюючи, що вказаний телевізор, перебуває у власності іншої особи, з метою отримання кредиту під заставу майна, прийшов до приміщення кредитодавця ПТ «ПП «ЕРА-ДОН» і компанія «Ваш ломбард» (Сумська область, м. Охтирка, вул. Незалежності, 20, прим. 3), та повідомив завідомо неправдиві відомості про належність йому на праві власності зазначеного майна, що було необхідною умовою для отримання кредиту, а в подальшому підписав договір про  надання фінансового кредиту та застави майна від 05 липня 2021 року № 0432100708, внаслідок чого отримав від ПТ «ПП «ЕРА-ДОН» і компанія «Ваш ломбард» кредитні готівкові кошти в сумі 1150 гривень.
Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала
Захисник ОСОБА_4 звернувся до Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржені судові рішення, призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, і як наслідок, невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості.
На думку захисника, покарання засудженому призначено без урахування конкретних обставин кримінального провадження, даних про його особу, тобто в порушення вимог статей 50, 65 КК України. 
Вважає, що у судів попередніх інстанцій були всі підстави для застосування ст. 75 КК України при призначенні покарання ОСОБА_5 , чого ними зроблено не було.
Зазначає, що судові рішення є необґрунтованими та не відповідають вимогам статей 370, 419 КПК України.
Мотиви суду
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу 
про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого. 
Із будь-яких інших підстав касаційний суд не вправі втручатися у рішення судів нижчих ланок.
Статтею 433 КПК України передбачено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. 
Цією ж статтею передбачено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При перевірці доводів касаційної скарги суд виходить із фактичних обставин, встановлених судами.
З огляду на викладене, суд касаційної інстанції позбавлений можливості перевірити судові рішення в частині невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. 
Крім того, беручи до уваги те, що захисник не оскаржує судові рішення в частині доведеності винуватості ОСОБА_5 , у вчиненні ним кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 222 КК України, та кваліфікації його дій за відповідними статтями, Суд, керуючись вимогами ст. 433 КПК України, не перевіряє законності й обґрунтованості вказаних рішень у цій частині.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно із ст. 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду повинні бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Оскаржувані судові рішення відповідають наведеним вимогам закону.
Разом з тим, доводи захисника ОСОБА_4 щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, а також неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, яке полягає у незастосуванні до  ОСОБА_5 положень ст. 75 КК України при призначенні покарання, колегія суддів вважає необґрунтованими.
Так, положеннями ст. 50 КК України передбачено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.
За правилами ст. 75 КК України, у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.
Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд  правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.  
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (наприклад, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, належним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
За змістом ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність                       в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції,                 а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.
У цьому кримінальному провадженні не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винній особі призначено з порушенням указаних норм права. Не наведено переконливих доводів на обґрунтування невиправданої суворості призначеного покарання ОСОБА_5 і в касаційній скарзі захисника. 
Як убачається із долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_5 , дотримуючись наведених вимог закону України про кримінальну відповідальність, врахував ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, зокрема, злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, який відповідно до ст. 12 КК України є тяжким, відсутність обставин, що обтяжують та пом`якшують покарання, дані про особу винного, який є особою молодого віку, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, згідно поданої характеристики на якого скарг за місцем проживання не надходило, однак такого, що зловживає алкогольними напоями, не має постійного місця роботи, раніше притягався до кримінальної відповідальності за вчинення корисливих злочинів.
Урахувавши всю сукупність наведених обставин та даних про особу винного, суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_5 покарання у межах санкцій ч. 2 ст. 186 КК України та  ч. 1 ст. 222 КК України з урахуванням положень Загальної частини цього Кодексу. 
До того ж, слід зауважити, що ОСОБА_5 було призначено мінімальне покарання за ч. 2 ст. 186 КК України - у виді позбавлення волі на строк 4 роки, а  також за ч. 1 ст. 222 цього Кодексу - у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, та при цьому без застосування додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади чи  займатися певною діяльністю, а тому доводи захисника щодо суворості призначеного засудженому покарання є безпідставними. 
Зваживши на конкретні обставини кримінального правопорушення, дані про особу винного, а також, врахувавши досудову доповідь органу з питань пробації, у якій йдеться про те, що існують дуже високі ризики вчинення повторного правопорушення ОСОБА_5 , та значний рівень небезпеки для суспільства, в  тому числі і для окремих осіб, суд дійшов правильного висновку про те, що виправлення обвинуваченого неможливе без ізоляції від суспільства, і,  як  наслідок, неможливість звільнення його від відбування покарання з випробуванням в порядку ст. 75 КК України.
З огляду на викладене, позиція захисника щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, яке полягає у незастосуванні до ОСОБА_5 положень ст. 75 КК України при призначенні покарання, не заслуговує на увагу.
Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5 в апеляційному порядку, ствердив про правильність прийнятого рішення судом першої інстанції та обґрунтовано залишив вказаний вирок без змін.
Висновки судів попередніх інстанцій, з урахуванням обставин цього кримінального провадження, відповідають принципам законності, індивідуалізації та справедливості при призначенні покарання.
Постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є належно вмотивованими та обґрунтованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374, 419 КПК України, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення. 
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для зміни або скасування судових рішень, у касаційній скарзі захисника не наведено.   
Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.                                                                                                                                                                                                                                          
Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника слід відмовити.
 З цих підстав Суд, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, постановив:
Відмовити захиснику ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 13 вересня 2021 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 31 жовтня 2023 року щодо засудженого ОСОБА_5 .
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                       ОСОБА_2                                                               ОСОБА_3