КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

справа №753/22331/21                                                                                Головуючий у І інстанції - Каліушко Ф.А.
апеляційне провадження №22-ц/824/3741/2024                                      Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ 
 
18 січня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача Приходька К.П., 
суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,
за участю секретаря Миголь А.А.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 01 травня 2023 року та на додаткове рішення Дарницького районного суду м. Києва від 03 серпня 2023 року 
у справі за позовом Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів дарування та застосування наслідків недійсності правочинів, - 
 
установив:
 
У листопаді 2021 року АТ «Державний експортно-імпортний банк України» звернулося до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів дарування та застосування наслідків недійсності правочинів.
В обґрунтування позовних вимог, зазначило, що ОСОБА_1 є позичальником за кредитним договором №28807C27 від 13 лютого 2007 року укладеним з позивачем АТ «Державний експортно-імпортний банк України». 
25 липня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2  було укладено Договір дарування житлового будинку та Договір дарування земельної ділянки, які розташовані в АДРЕСА_1 . 
17 грудня 2015 року рішенням Дарницького районного суду м. Києва у цивільній справі №753/15547/14-ц позовні вимоги АТ «Державний експортно-імпортний банк України» до ОСОБА_1 та ОСОБА_4 задоволено та стягнуто солідарно заборгованість за кредитним договором №28807C27 від 13 лютого 2007 року у розмірі 126368,74 швейцарських франків та 1079239,38 грн. 
Вважає, що вказані угоди укладалися з метою унеможливлення звернення стягнення на вказані об`єкти нерухомості, у зв`язку з існуванням на момент її укладання невиконаного грошового зобов`язання.
  ОСОБА_1 була обізнана про наміри позивача звернутись до суду з позовною заявою (враховуючи отримання вимоги вих.№153-7/155 від 30 квітня 2014 року та з урахуванням перебування з банком в трудових відносинах на той момент), договори дарування від 25 липня 2014 року є фраудаторними, тобто такими, що укладались на шкоду Банку. 
У подальшому, 06 жовтня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3  було укладено Договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, які розташовані в АДРЕСА_1 . 
Вказує, що на момент укладання даних договорів ОСОБА_2 виповнилось 19 років, а загальні ціна продажу даних об`єктів нерухомості склала 200560 грн. (9453 дол. США згідно курсу НБУ). 
Вважає, що ціна продажу даних об`єктів нерухомості є такою, що не відповідає дійсній ринковій вартості майна, що також свідчить про відсутність у діях сторін даних договорів волевиявлення на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 
Вказує, що належним способом захисту прав позивача є повернення ОСОБА_1 права власності на вищевказаний житловий будинок та земельну ділянку. 
Просило суд, визнати недійсним договір дарування житлового будинку загальною площею 239,7 кв.м., житловою площею 113,5 кв.м., зазначений в плані за літерою «Е» та господарські будівлі й споруди: вольєр за літерою «3», споруди №1-3, І, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який посвідчено 25 липня 2014 року державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори за реєстровим №2-1083;
Визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,10 га (кадастровий номер 8000000000:90:264:0037), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , який посвідчено 25 липня 2014 року державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори за реєстровим №2-1082;
Застосувати наслідки недійсності правочинів та відновити становище яке існувало до порушення, шляхом повернення ОСОБА_1 права власності на житловий будинок загальною площею 239,7 кв. м., житловою площею 113,5 кв.м., зазначений в плані за літерою «Е» та господарські будівлі й споруди: вольєр за літерою «3», споруди №1-3, I, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,10 га (кадастровий номер 8000000000:90:264:0037), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 01 травня 2023 року  у задоволенні зазначеного вище позову відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, АТ «Державний експортно-імпортний банк України» подало апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначило, що на момент укладання договорів дарування від 25 липня 2014 року ОСОБА_1 мала прострочене, невиконане зобов`язання перед банком.
Вказує, що наявний причинно-наслідковий зв`язок, щодо неможливості виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 грудня 2015 року у справі №753/15547/14-ц про стягнення боргу у зв`язку з відсутністю майна у боржника через його відчуження.
Зазначає, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що згідно положень Кредитного договору позичальник не могла розуміти наслідки несплати кредиту (звернення банку до суду), оскільки кредит було забезпечено іпотекою житлової квартири у АДРЕСА_2 , і що лише за рахунок вартості цього майна банк може задовольнити свої вимоги.
Наголошує, що на момент укладання 06 жовтня 2015 року договорів купівлі-продажу, ОСОБА_1 була обізнана про наявність судового спору в Дарницькому районному суді м. Києва, а також про ту обставину, що банком подавалась до суду заява про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладання арешту на спірне майно.
Крім того, суд першої інстанції безпідставно відхилив доводи банку, щодо заниженої ціни продажу спірного майна.
Просило суд, рішення  Дарницького районного суду м. Києва від 01 травня 2023 року скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.
До суду першої інстанції 18 травня 2023 року надійшла від представника  ОСОБА_1 - адвоката Балійчука Л.І. заява про ухвалення додаткового судового рішення щодо розподілу судових витрат за наслідком розгляду цивільної справи за позовом АТ «Державний експортно-імпортний банк України» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів дарування та застосування наслідків недійсності правочинів шляхом відновлення становища, яке існувало до його порушення, у якій вона просила стягнути з позивача на користь  ОСОБА_1  понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 100000 грн. 
Дарницьким районним судом м. Києва від 03 серпня 2023 року ухвалено додаткове рішення у зазначеній вище цивільній справі.
Стягнуто з АТ «Державний експортно-імпортний банк України» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 30000 грн.
Не погоджуючись з вказаними рішеннями суду, АТ «Державний експортно-імпортний банк України» в апеляційній скарзі, послалось на те, що рішення ухвалено судом з порушенням норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи.
Вказує, що такі витрати на правову допомогу становлять 1/6 від вказаної ціни продажу за договорами купівлі-продажу, які оскаржуються, вочевидь, це не відповідає критеріям співмірності та покладатиме на банк додатковий фінансовий тягар.
Подібне стягнення витрат на правову допомогу, призведе до того, що не отримавши задоволення власних вимог (на підставі судового рішення) банк повинен буде сплатити кошти боржнику в результаті намагання відновити платоспроможність останньої.
Вказує, що представником відповідачів здійснено штучне обґрунтування наданої правової допомоги, за рахунок дублювання наданих тотожних послуг з метою створення хибного враження про значний об`єм здійснених адвокатом дій.
Просило скасувати додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 03 серпня 2023 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні заяви про стягнення витрат на правову допомогу.
На вказану апеляційну скаргу ОСОБА_3 подав відзив, в обґрунтування якого зазначив, що в постанові від 07 жовтня 2020  року по справі №755/17944/18 КЦС ВС зазначив, що застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. 
До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника.
Наведені критерії «фраудаторності» вимагають встановлення або спростування того факту, що ОСОБА_1 з метою ухилення від виконання обов`язків перед банком використовувала цивільно-правовий інструментарій відчуження майна як спосіб досягнення протиправної мети, а він мав би бути обізнаний з цими намірами, тобто діяв недобросовісно.
Під час придбання земельної ділянки і будинку він діяв добросовісно.
Вказує, що при укладанні договорів купівлі-продажу він не був знайомий ані з ОСОБА_2 , ані з ОСОБА_1 та не був обізнаний із тим, що остання має кредитну заборгованість.
Зазначає, що за всієї обачності, він не мав підстав припускати, що укладення ним договорів купівлі-продажу може мати наслідком порушення прав третіх осіб, зокрема позивача.
Наголошує, що в договорах купівлі-продажу сторони визначили ціну будинку і земельної ділянки на підставі експертної оцінки, правильність якої позивачем не була спростована.
В якості способу захисту АТ «Укрексімбанк» просить суд визнати недійними договори дарування від 25 липня 2014 року, укладені між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та застосувати наслідки недійсності правочину - відновити становище, яке існувало до порушення шляхом повернення ОСОБА_1 права власності на спірне майно.
Таку вимогу, АТ «Укрексімбанк» обґрунтовує посиланням на ч. 1 ст. 216 ЦК України.
Разом з тим, на даний час власником спірного майна є він, який не є стороною оскаржуваних договорів дарування.
Отже, обраний позивачем спосіб захисту є неправильним, що є самостійною підставою для відмови у позові.
Просив суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 01 травня 2023 року та додаткове рішення Дарницького районного суду м. Києва від 03 серпня 2023 року залишити без змін.
Не погоджуючись із вказаною апеляційною скаргою, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали відзив, в обґрунтування якого зазначили, що вони категорично заперечують про отримання ОСОБА_1 листа №153-7/155, наданий позивачем як доказ реєстр №1 рекомендованих поштових відправлень від 05 травня 2014 року, це не є належним доказом відправлення ОСОБА_1 саме листа №153-7/155, який доданий до позовної заяви, оскільки лист №153-7/155 відправлений за номером поштового відправлення 40761625, а позивачем наданий доказ отримання цього листа іншим номером поштового відправлення 40761617. 
Зазначають, що позивач не надав доказів відправлення ОСОБА_1  листа №153-7/155, наданий позивачем реєстр №1 містить суттєві розбіжності між тим, що стверджує позивач в своїх заявах по суті та даними, які в ньому відображені та ставить під сумнів направлення позивачем наданого ним як доказ листа №153-7/155 відповідачу на адресу: АДРЕСА_3 та категорично заперечує одержання нею цього листа.
Крім того, ОСОБА_1  вважає, що така подія як вручення їй 12 травня 2014 року листа позивача №153-7/155 від 30 квітня 2014 року, відсутня, позивачем не надані інші докази наявності такої події.
ОСОБА_1 вказує, що твердження позивача, що вона була обізнана про те, що позивач замість звернення стягнення на іпотечне майно буде звертатись до суду про стягнення з неї заборгованості за кредитним договором є абсурдним.
 З кредитного договору, який був укладений між позивачем та ОСОБА_1 вбачається, що основне зобов`язання за кредитним договором забезпечене іпотекою нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 .
Таким чином, у кредитному договорі чітко вказане іпотечне майно, яким забезпечуються кредитні зобов`язання позичальника. 
На відміну від зазначеного, майно, яке було відчужене за спірними договорами дарування, не є засобом забезпечення зобов`язань за вказаним кредитним договором, а відтак, на вказане майно не передбачалося звернення стягнення. 
Вказує, що на момент вчинення оспорюваних договорів вона була власником житлового будинку та земельної ділянки, які є предметом договорів дарування, мала право розпоряджатися ними на власний розсуд, спірне нерухоме майно не мало жодних обтяжень права власності, не перебувало ні під арештом, ні під заставою, відтак, її дії з відчуження (дарування) належного їй на праві власності нерухомого майна не можуть бути визнані недобросовісною поведінкою, під час укладання оспорюваних договорів було дотримано вимог чинного законодавства, у тому числі щодо форми та змісту, відповідного типу правочину.
Крім того, твердження позивача, що спірні договори є недійсними так як укладені ОСОБА_1 безвідплатно не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки сам факт того, що договір було укладено безоплатно, не є підставою вважати його фіктивним.
Щодо оскарження позивачем додаткового рішення, ОСОБА_1 зазначила, що враховуючи фактично надані послуги, суд першої інстанції пішов на зустріч позивачу, задовольнив його клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу та дійшов висновку, що належний розмір правової допомоги, яка підлягає відшкодуванню їй за надання правової професійної допомоги, становить 30000 грн., яка підлягає стягненню з позивача.
Суд першої інстанції фактично втричі зменшив розмір понесених нею витрат, а тому всі твердження позивача, що задоволені судом витрати в розмірі 30000 грн. не відповідають критеріям, визначеним ст. 137 ЦПК України, є абсурдними.
Вказує, що визначена вартість правової (правничої) допомоги в договорі від 19 жовтня 2022 року є фіксованою та визначеною та не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником ОСОБА_1 .
Вказаний розмір витрат на професійну (правничу) допомогу є співрозмірним та обґрунтованим.
Просили суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 01 травня 2023 року та додаткове рішення Дарницького районного суду м. Києва від 03 серпня 2023 року залишити без змін.
В судовому засіданні представник АТ «Укрексімбанк» - Зелена Н.Ю. апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити.
В судовому засіданні представники відповідачів - ОСОБА_5 , Балійчук Л.І. просили апеляційну скаргу відхилити, рішення та додаткове рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 13 лютого 2007 року між ВАТ «Державний експортно-імпортний банк Україна» та ОСОБА_7 було укладено Кредитний договір №28807С27 за умовами якого Банк надав Боржнику кредит у сумі 153740,98 швейцарських франків, строком до 13 лютого 2028 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 8,24 % річних.
Правонаступником всіх прав та обов`язків ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України» є позивач АТ «Державний експортно-імпортний банк України» (п. 4 Статуту Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України», затвердженого постановою КМУ від 10 серпня 2000 року №1250 (в редакції постанови КМУ від 05 червня 2019 року №567).
Відповідно до п. 2.8.1 ст. 2 Кредитного договору, забезпеченням зобов`язань Позичальника за цим Договором є іпотека нерухомого майна, що стане власністю Позичальника в майбутньому, а саме квартири АДРЕСА_5 .
В якості забезпечення виконання умов Кредитного договору 13 лютого 2007 року між ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та ОСОБА_8 було укладено іпотечний договір №28807Z27, відповідно до п. 1.1 ст. 1 якого, іпотекою за цим Договором забезпечуються вимоги Іпотекодержателя, що випливають із Кредитного договору від 13 лютого 2007 року №28807С27, укладеного між Іпотекодержателем та Іпотекодавцем. 
Предметом іпотеки, що є забезпеченням викладених у Кредитному договорі зобов`язань Іпотекодавця, є нерухоме майно, що стане власністю Іпотекодавця в майбутньому, а саме квартира номер АДРЕСА_5 .
Додатковою угодою №1 від 02 вересня 2008 року до кредитного договору підпункт 2.8.1 викладено в такій редакції: «2.8.1. Забезпеченням зобов`язань Позичальника за цим Договором є іпотека нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_5 ».
У подальшому між позивачем та ОСОБА_7 укладались додаткові угоди до кредитного договору.
Також, для забезпечення виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором між банком, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 був укладений договір поруки від 02 червня 2010 року.
Позивач в своїй позовній заяві вказує, що банком у відповідь на звернення ОСОБА_1 від 04 квітня 2014 року та 11 квітня 2014 року було направлено лист вих.№153-7/155 від 30 квітня 2014 року.
Із змісту даного листа вбачається, що позивач повідомив ОСОБА_1   про можливість здійснення реструктуризації заборгованості за кредитним договором від 13 лютого 2007 року №28807С27 на умовах передання ОСОБА_1   у якості додаткового забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором в іпотеку нерухомого майна, а саме: земельної ділянки площею 0,1000 га та жилого будинку загальною площею 239,7 кв.м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . 
У листі звернено увагу на те, що у випадку, якщо в строк до 18 травня 2014 року не будуть укладені всі правочини, необхідні для здійснення реструктуризації заборгованості за Кредитним договором на вищевказаних умовах, це повідомлення слід вважати вимогою банку здійснити дострокове погашення усієї заборгованості за Кредитним договором. 
Банк вимагав протягом 60 календарних днів з дня отримання цього повідомлення погасити у повному обсязі заборгованість за кредитним договором, розмір якої станом на 28 квітня 2014 року становить 114744,77 швейцарських франків та 2253,62 грн. 
У разі, якщо дана вимога не буде виконана, банком будуть вжиті заходи щодо стягнення зазначеної заборгованості в примусовому порядку, в тому числі, але не виключно, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки за Іпотечним договором від 13 лютого 2007 року №28807Z27.
Як доказ отримання ОСОБА_1 даного листа позивач додав до свого позову повідомлення про отримання поштового відправлення №0315040761617, оригінал якого було оглянуто судом та який містить дату отримання 12 травня 2014 року та рукописний запис прізвища ОСОБА_9 .
25 липня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір дарування житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який посвідчено державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори за реєстровим №2-1083. 
Також, 25 липня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування земельної ділянки площею 0,10 га (кадастровий номер 8000000000:90:264:0037), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , який посвідчено державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори за реєстровим №2-1082.
20 серпня 2014 року позивач звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовною заявою про стягнення з ОСОБА_1   та ОСОБА_4 заборгованості за кредитним договором.
06 жовтня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку загальною площею 239,7 кв.м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Герасименко Н.М. за реєстровим №4342.
На земельній ділянці розташовано житловий будинок, загальною площею - 239,7 кв.м, житловою площею - 113,5 кв.м, зазначений в плані за літерою «Е» та господарські будівлі й споруди: вольєр за літерою «3», споруди № 1-3, І.
Продаж житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за домовленістю Сторін вчинено за 97200 грн., які Покупець повністю сплатив Продавцю до підписання цього Договору. 
Своїм підписом під цим Договором Продавець підтверджує факт повного розрахунку за проданий житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами і відсутність до Покупця будь-яких претензій фінансового характеру (п. 3 Договору).
Експертна грошова оцінка житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами згідно Висновку про вартість майна, наданого суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Каратай і партнери» 22 вересня 2015 року, становить 97 200 грн. (п. 4 Договору).
При посвідченні договору нотаріус встановив, що будинок належить продавцю - ОСОБА_2 на підставі Договору дарування житлового будинку, посвідченого державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори 25 липня 2014 року за реєстровим №2-1083.
Також, 06 жовтня 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,10 га (кадастровий номер 8000000000:90:264:0037), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Герасименко Н.М. за реєстровим №4343.
Цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Склад угідь - землі житлової забудови.
Продаж земельної ділянки за домовленістю Сторін вчинено за 103360 грн., які Покупець повністю сплатив Продавцю до підписання цього Договору. Своїм підписом під цим Договором Продавець підтверджує факт повного розрахунку за продану земельну ділянку і відсутність до Покупця будь-яких претензій фінансового характеру (пункт 3 Договору).
Експертна грошова оцінка земельної ділянки згідно Висновку експерта про експертно-грошову оцінку земельної ділянки, наданого суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Нотаріус» 22 вересня 2015 року, становить 103360 грн. (пункт 1 Договору).
При посвідченні договору нотаріус встановив, що земельна ділянка належить продавцю - ОСОБА_2 на підставі Договору дарування житлового будинку, посвідченого державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори 25 липня 2014 року за реєстровим № 2-1082.
Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17 грудня 2015 року за результатом розгляду справи №753/15547/14-ц стягнено солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 заборгованість за кредитом у загальному розмірі 126368,74 швейцарських франків та 1079239,38 грн.
На виконання прийнятого рішення Дарницький районний суд м. Києва видав виконавчий лист №753/15547/14-ц від 05 лютого 2018 року.
Позивач вважає, що ОСОБА_1 на момент укладення оспорюваних правочинів була обізнана про наміри банку звернутись до суду з позовною заявою (враховуючи отримання вимоги вих. №153-7/155 від 30 квітня 2014 року та з урахуванням перебування з банком в трудових відносинах на той момент), дії ОСОБА_1  під час укладання оспорюваних правочинів не були спрямовані на настання реальних наслідків, а мали на меті лише ухилення від виконання своїх зобов`язань перед кредитором.
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних у позовній заяві обставин. 
Твердження позивача, що укладаючи договори дарування та купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки сторони фактично не мали наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, є припущенням позивача, а судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне. 
Суть позовних вимог банку в даному випадку полягала у визнанні спірних договорів фраудаторними правочинами, тобто таким, що було вчинено з метою уникнення від відповідальності в якості поручителя за договором кредиту.
Згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті З ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті З ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку).
У постанові від 24 липня 2019 року за результатами вирішення справи № 405/1820/17 Верховний Суд зазначав, що боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь близької особи після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті З ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).
Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд врахував, що:
1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості;
2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору;
3) майно відчужене на користь близького родича;
4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.
Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в законодавстві України регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (стаття 20 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-ХІІ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом»); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VІ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України від 02 червня 2016 року №1404-VІІІ «Про виконавче провадження»).
Водночас, за висновками Верховного Суду, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.
З матеріалів справи вбачається, що позивач довів, що підписання спірного договору відповідає більшості вищевказаних вимог, зокрема, відповідач відчужив майно на підставі безвідплатного договору на користь близького родича. 
В той же час остання умова, яка дозволяє віднести спірний договір до фраудаторного, є його вчинення з метою уникнення відповідальності шляхом створення такої ситуації, коли після відчуження майна боржник досягає становища, в якому у кредитора відсутня можливість реального стягнення заборгованості.
З точки зору колегії суддів апеляційного суду, такою ситуацією може бути встановлення відсутності у боржника активів (нерухомого майна, рухомого майна, грошових коштів, цінних паперів, майнових прав і т.д) за рахунок яких можливе погашення заборгованості. 
При цьому обов`язок існування такої ситуації в даного роду справах покладається саме на позивача, адже саме він стверджує про фраудаторність правочину.
Більш того, ст. 12 ЦПК України, встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених законом. 
При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.
В даній справі позивач при доведенні факту досягнення відповідачем мети у вигляді штучного позбавлення активів, за рахунок яких можливе здійснення зобов`язання, обмежився лише наданням до суду інформації відправлення ОСОБА_1 вимоги вих. №153-7/155 від 30 квітня 2014 року рекомендованим поштовим відправленням №40761617.
Проте, з реєстру №1 рекомендованих поштових відправлень від 05 травня 2014 року вбачається, що 05 травня 2014 року рекомендованим поштовим відправленням №40761617 був відправлений зовсім інший лист №153-07/155, а не №153-7/155, лист вих. №153-7/155 було відправлено рекомендованим поштовим відправленням №40761625, яке представником позивача не надавалося до суду як доказ.
Наданий позивачем реєстр №1 може підтверджувати тільки відправлення рекомендованих поштових відправлень, а не підтверджувати доказ отримання таких листів. 
В той же час, твердження позивача, що оспорювані договори дарування не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаними правочинами, дії сторін мали на меті лише ухилення від виконання своїх зобов`язань перед кредитором, спростовується кредитним договором від 13 лютого 2007 року та іпотечним договором від 13 лютого 2007 року за яким ОСОБА_1 передала позивачу в іпотеку квартиру, розташовану в АДРЕСА_6 .
Кредитним договором №28807С27таІпотечним договором №28807Z27 передбачено, щоу випадку настання події невиконання зобов`язань, позивач має право вимоги дострокового виконання зобов`язання, та у випадку порушення відповідачем 1 зазначеного строку має право звернути стягнення на іпотечне майно.
Більш того, до суду було надано заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 грудня 2015 року, яким стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 солідарно на користь ПАТ «Державний експортно-імпортний банк» 126368,74 швейцарських франків, 1075585,38 грн. в рахунок стягнення заборгованості за кредитним договором № 28807С27 від 13 лютого 2007 року.
На виконання прийнятого рішення Дарницький районний суд м. Києва видав виконавчий лист № 753/15547/14-ц від 05 лютого 2018 року.
Проте, в період з дати відкриття виконавчого провадження (14 травня 2018 року) до дати повернення стягувачу виконавчого документа (09 серпня 2021 року) позивач, користуючись правами стягувача, маючи в своєму розпорядженні копії правовстановлюючих документів ОСОБА_1 на спірне майно, не скористався своїм правом та не подав до органу стягнення докази наявності у ОСОБА_1 майна, на яке може бути звернуте стягнення, зокрема на спірний будинок і земельну ділянку.
Таким чином, твердження позивача, що укладаючи договори дарування та купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки сторони фактично не мали наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, є припущенням позивача, а судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування правильного по суті рішення.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вказане рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.
Щодо оскарження АТ «Державний експортно-імпортний банк України» додаткового рішення суду першої інстанції, то апеляційний суд зазначає наступне.
Встановлено, що 18 травня 2023 року представником ОСОБА_1 - адвокатом Балійчук Л.І. подано заяву про ухвалення додаткового судового рішення щодо розподілу судових витрат та стягнення витрат на професійну (правничу) допомогу.
На підтвердження витрат на оплату послуг адвоката, суду були подані такі докази: - копія договору про надання правової (правничої) допомоги від 19 жовтня 2022 року; - копія ордеру на надання правничої (правової) допомоги; - копія свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю; - копія рахунку на оплату №18 від 19 жовтня 2022 року разом з квитанцією №0.0.2712965746.1 від 19 жовтня 2022 року про оплату послуг на надання правової (правничої) допомоги на загальну суму 40000 грн.; - копія рахунку на оплату №22 від 27 жовтня 2022 року разом з дублікатом квитанції №P24A443841752D86571 від 02 листопада 2022 року про оплату послуг на надання правової (правничої) допомоги на загальну суму 40000 грн.; - копія акту приймання - передачі наданої правової (правничої) допомоги від 27 січня 2023 року за договором від 19 жовтня 2022 року; - копія детального опису правової (правничої) допомоги від 27 січня 2023 року наданої адвокатським об`єднанням «Дефендо Капітал» ОСОБА_1 відповідно до договору про надання правової (правничої) допомоги від 19 жовтня 2022 року.
Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, що пов`язані з розглядом справи, належать витрати 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до ч.1 ст.134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява N19336/04).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має врахувати: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (ч.3 ст.141 ЦПК України).
Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Відповідно до ч. 1 ст. 270 ЦПК України визначено, що суд, який ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви.
Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом у постановах від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 і від 11 листопада 2020 року у справі №673/1123/15-ц, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).
Крім того, розмір винагороди за надання правової допомоги визначений в договорі у вигляді фіксованої суми не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу, що узгоджується з правовою позицією, викладеній у постанові Верховного Суду від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19.
З урахуванням викладеного, проаналізувавши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку під час ухвалення додаткового рішення про часткове задоволення заяви представника ОСОБА_1 та відшкодуванню судових витрат, а тому у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для його скасування.
Крім того, представником ОСОБА_2 - Балійчук Л.І. було подано клопотання про стягнення з позивача витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 20000 грн.
Так, з матеріалів справи вбачається, що 20 листопада 2023 року між адвокатським об`єднанням «Дефендо Капітал» та ОСОБА_2 було укладено договір про надання правової допомоги.
Згідно з умовами договору сторони погодили, що вартість правової допомоги, що надається за цим договором Виконавцем, узгоджена сторонами та становить 20000 грн.
Оплата правничої допомоги, передбаченої п.3.1. статті 3 договору про надання правової допомоги здійснюється замовником протягом двох днів з дня підписання цього договору на банківський рахунок виконавця.
21 листопада 2023 року ОСОБА_2 було сплачено на рахунок адвокатського об`єднання 20000 грн., що підтверджується долученими до матеріалів справи рахунком №54 від 20 листопада 2023 року, квитанцією від 21 листопада 2023 року та платіжною інструкцією від 21 листопада 2023 року.
Разом із клопотанням представником ОСОБА_2 було також надано ордер серії АІ №1499583 від 20 листопада 2023 року, відповідно до якого Балійчук Л.І. має право представляти інтереси ОСОБА_2 в Київському апеляційному суді.
В судовому засіданні представник позивача - Зелена Н.Ю. заперечила, щодо стягнення з АТ «Державний експортно-імпортний банк» витрат на правничу допомогу на користь ОСОБА_2 та просила відмовити у стягненні судових витрат на правову (правничу) допомогу.
Зазначила, що АТ «Державний експортно-імпортний банк України» ініціювало до суду три судових провадження, щодо визнання недійсними фраудаторних правочинів, зокрема це справи №№761/40240/21, 753/22321/21, 355/91/22, які є тотожними та містять однакову доказову базу. 
Представник позивача зауважує, що адвокат Балійчук Л.І. у всіх вище вказаних справах, а також і у даній справі, надавала однотипні процесуальні документи, надавала однакові послуги та виконувала тотожні роботи, а відтак на думку останнього заявлена сума до розподілу судових витрат є надмірною та не співмірною із складністю справи.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено принцип доступу до правосуддя.
Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.
Здійснюючи тлумачення положень Конвенції, ЄСПЛ у своїх рішеннях указав, що право на доступ до правосуддя не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права (рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ашингдейн проти Сполученого Королівства»).
Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»).
Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. 
Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Пунктом 9 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч.1 ст. 1 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»)
Відповідно до статті 19 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є:
- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;
- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;
- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
У статті 133 ЦПК України перелічено види судових витрат. 
Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до положень статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Частиною 8 ст. 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. 
Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.
Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).
Апеляційний суд враховує викладені норми процесуального права, обставини справи, наданими документами та керується закріпленим ст. 11 ЦПК України принципом пропорційності у цивільному судочинстві, який включає в себе врахування: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін; час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Відповідно до ч. 4 ст. 62 ЦПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».
Враховуючи складність справи, особливості предмета спору, значення розгляду справи для сторін, а також час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, апеляційний суд доходить висновку про стягнення понесених ОСОБА_2 судових витрат на правничу допомогу в апеляційному суді в розмірі 20000 грн.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. 
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.
Оскільки дія оскаржуваного додаткового рішення Дарницького районного суду м. Києва від 03 серпня 2023 року була зупинена ухвалою Київського апеляційного суду від 09 листопада 2023 року та у зв`язку із залишенням цього рішення без змін, необхідно поновити його дію.
Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд, -  
  
постановив:
 
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» залишити без задоволення.
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 01 травня 2023 року та додаткове рішення Дарницького районного суду м. Києва від 03 серпня 2023 року залишити без змін.
Поновити дію додаткового рішення Дарницького районного суду м. Києва від 03 серпня 2023 року.
Стягнути з Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» (03150, м. Київ, вул. Антоновича, 127, код ЄДРПОУ 00032112) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_7 , РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000 (двадцять тисяч) гривень. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено 24 січня 2024 року.

Суддя-доповідач                                                      К.П. Приходько

Судді                                                                         Т.О. Писана

С.О. Журба