УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
14 березня2024 року
м. Київ
справа № 466/3461/23
провадження № 51-1388 ск 24
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого        ОСОБА_1 ,
суддів:                  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 та засудженого ОСОБА_5 на вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 29 серпня 2023 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 06 грудня 2023 року щодо останнього,
встановив:
Вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 29 серпня 2023 року, залишеним без змін ухвалою Львівського апеляційного суду від 06 грудня 2023 року,  ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
На підставі ст. 75 КК України звільнено   ОСОБА_5 від відбування покарання із встановленням іспитового строку на 3 роки та покладено обов'язки, передбачені п. п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України.
Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.
За вироком суду   ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 15 грудня 2022 року, приблизно о 10 год 03 хв., керуючи автомобілем марки «Hyundai I30», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись у лівій смузі руху по                            пр-ту В. Чорновола в напрямку вул. Варшавської у м. Львові, проявив безпечність, був неуважним, не стежив за дорожньою обстановкою та відповідно не реагував на її зміну, виїхав на регульоване перехрестя пр-ту В. Чорновола - вул. Торф`яна на жовтий сигнал транспортного світлофора, не надавши при цьому дорогу пішоходу ОСОБА_6 , яка в цей час рухалась по пішохідному переході на зелений сигнал світлофора зліва направо по напрямку руху його автомобіля та здійснив наїзд транспортного засобу на пішохода.
В результаті порушення ОСОБА_5 п. 1.5, 1.10; п. 2.3 (б), (д); п. 8.7.3 (ґ) Правил дорожнього руху відбулася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 померла в медичному закладі.
У касаційній скарзі захисник та засуджений  ОСОБА_5 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просять вирок місцевого суду і ухвалу апеляційного суду змінити, призначити ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки без позбавлення права керувати транспортними засобами та на підставі ст. 75 КК України звільнити від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік. В обґрунтування зазначають, що суди керувалися виключно тяжкістю вчиненого кримінального правопорушення та не в повній мірі врахували всі обставини провадження і дані про особу обвинуваченого, чим допустили порушення вимог ст. 370 КПК України. Окрім того вказують, що ОСОБА_5 проживає за межами м. Львова, на його утриманні перебувають двоє батьків-пенсіонерів, мати є інвалідом 2 групи, яка потребує постійного медичного догляду, а тому водійські права необхідні для потреб його сім`ї.
На думку касаторів, призначене ОСОБА_5 покарання не відповідає вимогам статей 50, 65 КК України та є явно несправедливим у розумінні ст. 414 КПК України через його суворість.
Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.
Висновки суду щодо доведеності винуватості  ОСОБА_5 , у вчиненні кримінального правопорушення та кримінально-правова оцінка його діяння за ч. 2 ст.286 КК України у касаційній скарзі не оспорюються.
Зі змісту скарги вбачається, що сторона захисту порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання, які пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд при призначенні покарання повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставини, які обтяжують та пом`якшують покарання.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
Як слідує зі змісту вироку, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання місцевий суд врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, його наслідки - смерть потерпілої, дані про особу  ОСОБА_5 , який раніше не судимий, обставину, яка пом`якшує покарання, - щире каяття, та відсутність обтяжуючих обставин. 
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції призначив  ОСОБА_5 покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами та на підставі ст. 75 цього Кодексу звільнив від відбування покарання з іспитовим строком із покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України. 
Не погодившись із вироком суду в частині призначеного  ОСОБА_5  покарання, захисник ОСОБА_4 звернувся із апеляційною скаргою, яка за змістом є аналогічною касаційній скарзі, за результатами розгляду якої суд апеляційної інстанції залишив її без задоволення, а оскаржуваний вирок - без змін.
Мотивуючи своє рішення, апеляційний суд вказав, що при призначенні  ОСОБА_5 покарання судом враховано всі обставини, які передбачені вимогами статей 50, 65 КК України, зокрема і ті, на які посилався захисник, а покарання за своїм видом та розміром відповідає тяжкості вчиненого та даним про особу обвинуваченого, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення, перевиховання та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень. 
Разом з цим, розглядаючи доводи апеляційної скарги щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, колегія суддів зазначила, що з урахуванням конкретних обставини кримінального провадження, необережної форми вини обвинуваченого та даних про його особу підстави для призначення більш м`якого покарання відсутні. 
Окрім цього, суд апеляційної інстанції спростуючи доводи захисника про призначення покарання без позбавлення права керувати транспортними засобами вказав, що вчинені  ОСОБА_5 протиправні дії призвели до тяжких, непоправних наслідків - смерті потерпілої ОСОБА_6 , а тому зазначене додаткове покарання буде необхідним та достатнім для виправлення і перевиховання обвинуваченого та слугуватиме превентивною мірою вчинення ним нових злочинів, й не перешкоджатиме у догляді за батьками, оскільки не обмежує його право на пересування доступними транспортними засобами. Разом з тим, вказаним судом також встановлено, що батько ОСОБА_5 має посвідчення водія та керує транспортним засобом, який використовує для потреб сім'ї.
За наслідками апеляційного розгляду суд проаналізував доводи апеляційної скарги, належним чином їх перевірив, надав достатні відповіді на них, з наведенням мотивів постановленого рішення, з якими погоджується і Верховний Суд. 
Апеляційний розгляд проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. ст. 370, 419 КПК України.
Вагомих аргументів, які б свідчили про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, які були б підставами для зміни оскаржуваних рішень, у касаційній скарзі не наведено та Судом не встановлено. 
З урахуванням викладеного, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність їх перевірки за матеріалами кримінального провадження, а із касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 та засудженого ОСОБА_5 на вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 29 серпня 2023 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 06 грудня 2023 року щодо останнього. 
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                              ОСОБА_2                           ОСОБА_3