ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

20 березня 2024 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 751/9935/23
Головуючий у першій інстанції – Павлов В. Г.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/487/24

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої - судді Мамонової О.Є.,
суддів – Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.,
із секретарем: Зіньковець О.О.,

учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач: ОСОБА_2 ,  яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Управління (служба) у справах дітей Чернігівської міської ради,-

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 08 січня 2024 року (проголошено об 11:42) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, вселення та за зустрічним позовом ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком,-

                                      У С Т А Н О В И В:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в якому просив:
- усунути йому перешкоди у користуванні домоволодінням АДРЕСА_1 з боку ОСОБА_6 ;
- вселити його у будинок АДРЕСА_1 ;
- провести розподіл судових витрат відповідно до положень ЦПК України.
Позовні вимоги обґрунтовував тим, що з 2012 року перебував у шлюбі з відповідачкою ОСОБА_6 , під час якого у сторін народилися діти ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , також він є батьком ОСОБА_3 2010 року народження. Сторони та діти зареєстровані та проживали в будинку АДРЕСА_1 , який належав позивачу на праві особистої приватної власності.
Зазначав, що 24.11.2021 він подарував вказаний будинок своїм дітям в рівних частинах, після чого між сторонами погіршились сімейні відносини, почались сварки, у зв`язку із чим для зниження напруги він тимчасово вирішив переїхати до орендованого житла.
Указував, що 14.07.2022 ОСОБА_1 та ОСОБА_6 розлучилися, його намагання повернутись до будинку, в якому він зареєстрований та який є єдиним житлом,  супроводжуються сварками та образами, ОСОБА_6 змінила замки на вхідних дверях.
Правовою підставою позову зазначав ч. 1, 4 ст. 156 ЖК України, ч. 1 ст. 177 СК України. 

У листопаді 2023 року ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , звернулась до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 , в якому, посилаючись на ст. 319, 391, 405 ч. 2 ЦК України, просила визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 та стягнути з нього судові витрати.
Зустрічний позов обґрунтований тим, що у квітні 2022 року ОСОБА_1 забрав всі свої речі та пішов з будинку, не проживає в ньому більше року. 
20.09.2023 ОСОБА_1 прийшов до будинку, вчинив сварку, у зв`язку з чим була викликана поліція.
Зазначала, що вона та діти бояться проживати разом з відповідачем в одному будинку. Вона самостійно виховує дітей, ОСОБА_1 коштів на сплату комунальних витрат не дає, в утриманні житла участі не бере, його особистих речей в будинку немає, на даний час у неї інша сім`я.   

Ухвалою Новозаводського районного суду міста Чернігова від 30 листопада 2023 року прийнято зустрічний позов ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження з первісним позовом.

Рішенням Новозаводського районного суду міста Чернігова від 08 січня 2024 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в свої інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення – відмовлено.
Позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком – задоволено.
Визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 1 073,60 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , у задоволенні зустрічного позову відмовити, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.
Позивач не заперечує того факту, що не проживав більше року у спірному будинку, але в той же час він не втратив до будинку інтерес, про що свідчать його неодноразові намагання потрапити до житла та на територію домогосподарства, про що не заперечувала і сторона відповідача за первісним позовом. 

Вислухавши суддю-доповідача, представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Чікову Т.А., яка заперечувала проти апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд уважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції – скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 . 
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Згідно з п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що позивач подарувавши частини будинку своїм дітям, розпорядився своєю власністю на власний розсуд, тобто підтвердив втрату ним інтересу до спірного житлового приміщення. Констатувавши, що  позивачем за первісним позовом не надано доказів щодо вчинення колишньою дружиною перешкод у користуванні спірним будинком протягом одного року суд вважав за необхідне відмовити у позові з підстав його необґрунтованості.
Вирішуючи позовні вимоги за зустрічним позовом суд вважав встановленим факт непроживання ОСОБА_1 за місцем своєї реєстрації без поважних причин понад один рік, а також свідому втрату ним інтересу до спірного житла у вказаний період.
Однак з такими висновками районного суду не погоджується колегія суддів через їх невідповідність обставинам справи та, як наслідок, неправильне застосування норм матеріального права.

Судом у справі встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 17.07.2012, який розірвано заочним рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 14.07.2022, що набрало законної сили з 16.08.2022 (а.с. 15-16, 50-51).
З копій свідоцтв про народження дітей убачається, що ОСОБА_4 є батьком, а ОСОБА_6 матір`ю малолітніх (на час звернення з позовом сторін):
- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.53);
- ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 52);
- ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.54). 
Згідно з інформацією Новозаводського відділу державної виконавчої служби у місті Чернігові Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції на виконанні знаходиться судовий наказ №751/526/22 від 12.05.2022, виданий Новозаводським районним судом м. Чернігова, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 аліментів на утримання неповнолітніх дітей – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/2 частини заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 27.01.2022 і до досягнення дітьми повноліття. Станом на 18.10.2023 заборгованості по аліментах немає (а.с.17)
У спірному житлі за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані малолітні ОСОБА_3 з 23.11.2016, ОСОБА_4 з 28.11.2016, ОСОБА_5 з 05.07.2017, та сторони ОСОБА_1 з ІНФОРМАЦІЯ_4 і ОСОБА_6 з 23.11.2016, що підтверджується довідкою Управління адміністративних послуг №8943 від 31.10.2023, відмітками в паспортах щодо місця проживання, витягом з реєстру територіальної громади від 29.08.2023, та копією домової книги (а.с. 8-14, 49, 57).
Власниками житлового будинку АДРЕСА_1 в рівних частках (по 3/20) є малолітні діти сторін ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , що вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності з 24.11.2021 (а.с. 58-60), на підставі договору дарування частки у праві власності на будинок, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Куранковою О.М. за реєстровим №959, дарувальником за яким виступав позивач ОСОБА_1 (а.с. 19). 
З повідомлення ГУНП в Чернігівській області від 17.10.2023 вбачається, що 20.09.2023 ОСОБА_1 звертався на спецлінію «102» ГУНП в Чернігівській області з приводу недопуску його колишньою дружиною ОСОБА_6 до будинку за місцем реєстрації. Дане звернення для подальшого реагування передано до Чернігівського РУП ГУНП в Чернігівській області та зареєстровано до Єдиного обліку від 20.09.2023 за № 49311 (а.с.18).
Постановою Новозаводського районного суду міста Чернігова від 26.10.2023 провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо події, яка мала місце 20.09.2023, стосовно ОСОБА_1 за ч.1 ст.173-2 КУпАП закрито у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення (а.с.71-73).
Відповідачкою ОСОБА_6 на підтвердження факту непроживання позивача надано копію довідки про непроживання особи за місцем реєстрації від 26.10.2023 № 2-551/10/23, виданої виконкомом Чернігівської міської ради, в якій зазначено, що ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до акту сусідів про непроживання особи за місцем реєстрації від 26.10.2023, фактично за місцем реєстрації не проживає з квітня 2022 року (а.с.56).
У матеріалах містяться копія квитанції про оплату ОСОБА_1 у липні 2023 року ТОВ ГК «Нафтогаз України» 10 000 грн (а.с. 77). 
За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно  та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відносно позивача станом на 03.11.2023 відсутні відомості щодо належних ОСОБА_1 об`єктів нерухомого майна (а.с. 20).
17.11.2023 ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 видана медична довідка про те, що вона перебуває на обліку по вагітності (а.с.61).
21.11.2023 ОСОБА_6 уклала шлюб з ОСОБА_7 , змінила прізвище на ОСОБА_8 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, виданого 21.11.2023 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Чернігові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, серії НОМЕР_1 , актовий запис № 1612 (а.с.55).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 та частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які цивільні права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких цивільних прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем цивільного права (інтересу позивача є самостійною підставою для відмови в позовів (Постанова Верховного Суду від 15.03.2023 у справі №753/8671/21)
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод і інтересів, Такий захист можливий за умови, що права свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (Постанова Верховоного Суду у складі Об`єднаної палати  Касаційного цивільного Суду від 05.09.2019 у справі №638/2304/17).
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.
Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб між учасниками правовідносин існував юридичний спір, а порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення. Невід`ємним елементом правовідносин є їхній зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. Тому судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції передбачає кожній особі гарантії, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ від 24 листопада 1986 року у справі «Gillow v. the U.K.»), так і на наймача (рішення ЄСПЛ від 18 лютого 1999 року у справі «Larkos v. Cyprus»).
Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, визначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії»(Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, пункт 36, ECHR 2004-XI (витяги).
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50).
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, пункт 47).
Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, пункт 56). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення ЄСПЛ від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82).

У справі встановлено, що спірний  житловий будинок належить на праві власності малолітнім дітям сторін, шлюб між якими розірваний. 
Спір виник між батьками малолітніх власників житлового будинку, які є його користувачами та колишнім подружжям, з приводу користування вказаним житлом після припинення шлюбних відносин.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам   та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.
Згідно з ч. 2 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
За положеннями частини 2 статті 176 СК України  права батьків та дітей щодо користування  житлом, яке є власністю когось із них, встановлюються законом. 
Відповідно до ч. 1, 7 ст. 177 Сімейного кодексу України батьки управляють майном, належним малолітній дитині, без спеціального на те повноваження. Батьки зобов`язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах. Якщо малолітня дитина може самостійно визначити свої потреби та інтереси, батьки здійснюють управління її майном, враховуючи такі потреби та інтереси. Батьки вирішують питання про управління майном дитини спільно, якщо інше не передбачено договором між ними. Спори, які виникають між батьками щодо управління майном дитини, можуть вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Статтею 150 ЖК УРСР передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Згідно зі  статтею 7 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житловим приміщенням допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку.
Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Положеннями статті 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.
Відповідно до статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (частина перша статті 402 ЦК України).
Право користування чужим майном може бути визначено й щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).
Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, в якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Члени сім`ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються житловим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири) (ч.1 ст. 156 ЖК України).
Діти - члени сім`ї власника житлового приміщення - мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником (ч. 2 ст. 18 Закону України № 2402-Ш від 26.04.2001  "Про охорону дитинства").
Таким чином, якщо дитина проживає в житловому будинку (квартирі), що належить на праві приватної власності її батькам або одному з них, вона набуває право користування цим житлом (сервітут). Такий сервітут встановлюється законом, тому для його виникнення не потрібне укладення батьками та дітьми спеціального договору про користування житлом (ч. 1 ст. 402 ЦК України).
Аналогічне право належить і батькам, які проживають в житловому будинку (квартирі), власником якого є малолітня дитина. Батьки не набувають права власності щодо цього житлового приміщення, проте вони мають право на проживання в ньому (сервітут).
Особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду (ч. 3 ст. 403 ЦК України).
Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном (ч.5 ст. 403 ЦК України). Тому як батьки, так і дитина, які є власниками житла, продовжують зберігати права щодо нього, незалежно від того, що в приміщенні проживають інші члени сім`ї.
У статті 406 ЦК України  унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі: поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; спливу строку, на який було встановлено сервітут; припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.
При порівнянні норм  ЖК України та  ЦК України можна зробити такі висновки.
У частині першій статті 156 ЖК України  не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.
Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу.
  
Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог    або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За змістом статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими   і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (стаття 80 ЦПК України).
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному  та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
       
Вирішуючи спір суд першої інстанції не врахував, що позивач є членом сім`ї - батьком малолітніх власників житлового будинку, їх відносини є постійними, не обмеженими у часі. ОСОБА_1 і ОСОБА_6 , як батьки малолітніх дітей, мають рівні права на проживання в спірному житлі (сервітут), без спеціальних на те повноважень зобов`язані управляти майном, належним їх дітям, дбати про його збереження та використання в інтересах дітей.
Саме з посиланням на ст. 156 ЖК України та ст. 177 СК України ОСОБА_1 звернувся з позовом про усунення йому перешкод у користуванні домоволодінням АДРЕСА_1 з боку ОСОБА_6 , яка не є власником спірного житла, та вселення його в будинок.
При розгляді питання про припинення права користування (сервітуту) члена сім`ї власника житла цим житлом необхідно керуватись нормами статті 406 ЦК України.
Судом апеляційної інстанції не встановлено правових підстав, у тому числі  визначених статтею 406 ЦК України, для припинення права на проживання в спірному житлі (сервітуту) ОСОБА_1 та визнання його таким, що втратив право користування житловим будинком.
З огляду на те, що ОСОБА_6 не є власником житла, її позовні вимоги, що заявлені у власних інтересах, з посиланням на ст. 319, 391 ЦК України, не можуть бути задоволені.   
Саме лише посилання ОСОБА_6 у позовній заяві на те, що діти бояться проживати разом з позивачем в одному будинку, без надання належних та допустимих доказів на підтвердження порушення ОСОБА_1 законних прав та інтересів дітей, не є достатньою підставою для задоволення позовних вимог ОСОБА_6 , заявлених нею в інтересах малолітніх дітей. 
Непроживання ОСОБА_1 з квітня 2022 року у спірному житлі обумовлено поважними причинами, а саме погіршенням сімейних стосунків, неприязними відносинами між сторонами, в результаті чого відповідач залишив спірну квартиру як місце свого постійного проживання, та укладенням шлюбу ОСОБА_6 з іншим чоловіком.
При цьому, апеляційний суд критично відноситься до наданої відповідачкою  копії довідки про не проживання особи за місцем реєстрації, в якій зазначено, що вона складена зі слів сусідів, оскільки вона не містить інформації про прізвище, ім`я, по-батькові, дані паспорта, місце проживання свідків. У довідці міститься посилання на те, що вона видана на підставі акту сусідів про непроживання особи за місцем реєстрації від 26.10.2023, проте такий акт у матеріалах справи відсутній.
Позивач будь-якого іншого житла не має, у спірному домоволодінні знаходяться його речі, за якими він приходив 20.09.2023, через що виникла сварка та була викликана поліція, він не втратив інтерес до користування будинком, оскільки сплачує комунальні послуги та саме ним ініційоване звернення до суду з позовом про вселення.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, районний суд  не визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно не дослідив наявні у справі докази і не дав їм належну оцінку, у зв`язку із чим дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про вселення та задовольнив позовні вимоги ОСОБА_6 про виселення позивача.
У зв`язку із викладеним, оскаржуване рішення районного суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, вселення шляхом усунення позивачу перешкод у користуванні домоволодінням АДРЕСА_1 , вселення до нього, та відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
Статтею 141 ЦПК України закріплено порядок розподілу судових витрат між сторонами.
Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).
Таким чином, розподіл судових витрат здійснюється за результатом розгляду справи по суті позовних вимог.
Позивачем сплачено судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1073,00 грн (а.с. 5) та апеляційної скарги у розмірі 3 220,80 грн (а.с.106, 115).
Зважаючи на те, що апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволена, судовий збір у розмірі 4 293,80 грн підлягає відшкодуванню останньому за рахунок ОСОБА_2 .
Керуючись ст. 141, 367, 374, 376 ч. 1 п. 3, 4, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,
                                                 
                                      П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити. 
Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 08 січня 2024 року – скасувати.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, вселення - задовольнити.
Усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні домоволодінням АДРЕСА_1 .
Вселити ОСОБА_1 у домоволодіння АДРЕСА_1 .
У задоволенні позову ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) 4 293,80 грн у відшкодування судового збору.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 25 березня 2024 року.

     Головуюча                                                                  О.Є. Мамонова
     
     Судді:                                                                          Н.В. Висоцька 
                                                                                           
                                                                                         Н.В. Шитченко