ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 березня 2024 року
м. Київ
справа № 446/2293/19
провадження № 61-3286св23
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Фаловської І. М. (суддя-доповідач),
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Олійник А. С., Сердюка В. В., 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Акціонерне товариство «УкрСиббанк», 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Лущанець Микола Васильович, на рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 18 травня 2022 року в складі судді  Костюк У. І. та постанову Львівського апеляційного суду від 31 січня 2023 року в складі колегії суддів Бойко С. М., Копняк С. М., Ніткевича А. В.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - АТ «УкрСиббанк») про стягнення коштів за договором банківського вкладу.
Позовну заяву обґрунтовано тим, що 08 лютого 2012 року між нею та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк») укладено договір банківського вкладу (депозит) № 2630616913718464 EUR. Згідно з цим  договором ОСОБА_1 передала банку 11 000 євро. 
Оскільки передані банку кошти позивач повернути на свій депозитний рахунок не могла, тому у січні 2016 року звернулася до суду з позовом про стягнення з відповідача коштів за договором банківського вкладу. 
Рішенням Кам`янка?Бузького районного суду Львівської області від 23 грудня 2016 року, яке було скасовано Апеляційним судом Львівської області, стягнено з ПАТ «УкрСиббанк» на її користь суму банківського вкладу за договором банківського вкладу (депозит) у розмірі 11 000 євро, а також проценти за користування вкладом у розмірі 8 042,05 євро. Надалі Верховний Суд скасував рішення апеляційної інстанції, змінивши рішення Кам`янка?Бузького районного суду Львівської області в частині стягнення суми банківського вкладу та процентів за користування кредитом, зменшивши суму нарахованих процентів. 
Позивач вказувала, що з огляду на зміст рішення Верховного Суду та те, що банк не виконав належним чином договірні зобов`язання, що передбачено статтею 526 ЦК України, відповідач зобов`язаний нести відповідальність у вигляді сплати неустойки (пені) та 3 % річних. 
Оскільки станом на 18 грудня 2018 року банк виконав зобов`язання щодо повернення позивачу основної суми вкладу та процентів за користування кредитними коштами,  ОСОБА_1 , з урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд стягнути з відповідача пеню в сумі 207 234,12 євро та 3 % річних за період з 01 грудня 2017 року до 18 грудня 2018 року в сумі 650,05 євро.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх прийняття
Рішенням Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 18 травня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 9 605 грн судового збору. 
Судове рішення мотивовано тим, що між позивачем та банком припинено правовідносини за договором банківського вкладу, тому частина п`ята статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не поширюється на спірні правовідносини. 
У рішенні зазначено, що позивач не врахувала того, що пеня нараховується за кожен день прострочення на всю суму утриманих банком коштів, тобто на суму основного вкладу, а не на нараховані та не виплачені проценти, тому позовні вимоги в частині стягнення пені не підлягають задоволенню.
Суд зазначив, що позивач неодноразово подавала заяви про уточнення позовних вимог, згідно з якими період нарахування 3 % річних змінювався. В судовому засіданні представник позивача вказав про те, що 3 % річних позивач просила стягнути за період з 23 грудня 2016 року до 18 грудня 2018 року, проте не обґрунтувала розрахунку цього періоду.
Ураховуючи визначений період прострочення та формулу розрахунку процентів відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, суд вказав на відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення 3 % річних.
Крім того, з урахуванням правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16, у якій зазначено, що позовна давність може застосовуватися виключно, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими та доведеними, суд вирішив, що у цьому випадку відсутні підстави для застосування строку позовної давності, заявленого представником відповідача.
Постановою Львівського апеляційного суду від 31 січня 2023 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 Лущанця М. В. залишено без задоволення.
Рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 18 травня 2022 року залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки позивач звернулась з вимогою про повернення їй депозиту (банківського вкладу) та процентів за користування ним, що повною мірою узгоджується з умовами договору, у зв`язку з чим припинились договірні відносини між сторонами.
Також у постанові зазначено, що рішенням Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 23 грудня 2016 року у справі № 446/154/16-ц вже було відмовлено у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення пені у зв`язку з безпідставністю такої вимоги. Рішення суду в цій частині набрало законної сили.
Отже, висновок суду першої інстанції про те, що немає підстав для застосування норми частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» до спірних правовідносин, є правильним.
Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення 3 % річних відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не обґрунтувала належним чином розрахунку періоду, за який просила стягнути спірну суму.
Апеляційний суд погодився з таким висновком суду першої інстанції, оскільки відповідно до норм ЦПК України суд не має права з власної ініціативи виходити за межі позовних вимог, заявлених стороною у справі.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Лущанець М. В., просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме, що суди першої та апеляційної інстанцій застосували норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26923/16-ц, від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5515/17, від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц. Крім того, суди не дослідили зібрані у справі докази та не надали їм належної правової оцінки.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що висновки Великої Палати Верховного Суду, на які посилаються суди попередніх інстанцій, щодо неможливості нарахування пені стосуються того випадку, коли відповідний договір банківського вкладу був розірваний судовим рішенням, яке набрало законної сили, що відрізняється від обставин справи, яка є предметом цього судового розгляду.
Посилання суду першої інстанції на те, що базою нарахування пені є сума вкладу, а не сума відсотків, є неправильним.
Разом із тим заявлена в позовній заяві сума пені була нарахована фактично за період, коли споживчі відносини між банком та позивачем ще не були припинені.
Крім того, суди безпідставно відмовили у стягненні 3 % річних, оскільки суд при постановленні судового рішення наділений правом сам уточнити судове рішення в разі допущення при поданні заявлених вимог неправильного розрахунку.
Відзив на касаційну скаргу
У квітні 2023 року АТ «УкрСиббанк» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій зробили правильний висновок про припинення між сторонами договірних відносин стосовно строкового банківського вкладу, оскільки позивач звернулась з вимогою про повернення їй депозиту (банківського вкладу) та процентів за користування ними у позовній заяві у справі № 446/154/16, що узгоджується з пунктами 1.3, 1.6 кредитного договору та правовими позиціями, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5515/17, від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц.
Крім того, посилання в касаційній скарзі на те, що суди повинні були з власної ініціативи перерахувати та стягнути 3 % річних у меншому розмірі та за менший період на користь позивача, прямо суперечить вимогам статей 13, 81 ЦПК України.
Разом із тим у справі № 446/154/16, яка має преюдиційне значення для цієї справи, суд відмовив ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог про стягнення пені та 3 % річних за тим самим договором банківського вкладу, за яким позивач повторно заявляє такі ж вимоги у справі № 446/2293/19, яка переглядається.
Також у рішенні суду від 23 грудня 2016 року у справі № 446/154/16 зазначено, що інфляційні втрати та 3 % річних не можуть бути нараховані на суму грошового зобов`язання відповідача перед позивачем, оскільки інфляційні втрати нараховуються виключно на зобов`язання, що визначені у національній валюті, проте у спірних правовідносинах вклад внесений в іноземній валюті, а стягнення 3 % річних неможливе, оскільки умови договору передбачають нарахування відсотків за користування вкладом у розмірі 15 % протягом усього періоду, тому таке стягнення призвело б до подвійного нарахування процентів за одне й те саме зобов`язання.
У квітні 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Лущанець М. В., подала до Верховного Суду пояснення на відзив, в якому просить скасувати оскаржувані судові рішення.
Вказує, що період нарахування пені та 3 % річних, заявлений у справі № 446/2293/19, не є тотожним з періодом заявлених вимог про стягнення пені та 3 % річних у справі № 446/154/16.
Провадження у суді касаційної інстанції
Касаційну скаргу подано до Верховного Суду ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Лущанець М. В., у лютому 2023 року.
Ухвалою Верховного Суду від 28 березня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі.
Справа № 446/2293/19 надійшла до Верховного Суду 11 квітня 2023 року.
Ухвалою Верховного Суду від 08 березня 2024 року справу призначено до розгляду колегією в складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи
Суди встановили, що 08 лютого 2012 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 укладено договір банківського вкладу (депозит) № 2630616913718464 EUR, за умовами якого (пункт 1.1) банк приймає на зберігання від вкладника або для нього грошові кошти (вклад) та зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму вкладу та проценти на нього на умовах та в порядку, встановлених цим договором.
Пунктом 1.3 договору визначено, що вкладник вносить/розміщує на вкладний рахунок суму 11 000 євро на строк зберігання з 08 лютого 2012 року (дата внесення) до 08 травня 2012 року (дата повернення), що є також строком дії договору, який, за відсутності вимоги вкладника про повернення вкладу у дату повернення, з цієї дати продовжується на той самий строк зберігання.
За час зберігання та користування коштами банк нараховує й виплачує вкладнику проценти на суму вкладу - 15 % річних (пункт 1.4).
Рішенням Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 23 грудня 2016 року у справі № 446/154/16-ц позовні вимоги ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСиббанк» про захист прав споживачів та стягнення коштів за банківським вкладом задоволено частково, стягнено з ПАТ «УкрСиббанк» на користь ОСОБА_1 суму банківського вкладу за договором банківського вкладу (депозит) № 2630616913718464 EUR від 08 лютого 2012 року у розмірі 11 000 євро, а також відсотки за користування вкладом у розмірі 8 042,05 євро, а всього: 19 042,05 євро, що еквівалентно 522 763,53 грн, у задоволенні решти вимог про стягнення пені, 3 % річних та інфляційних втрат відмовлено.
Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 20 квітня 2017 року рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 23 грудня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 07 листопада 2018 року рішення Апеляційного суду Львівської області від 20 квітня 2017 року скасовано, рішення Кам`янка?Бузького районного суду Львівської області від 23 грудня 2016 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення процентів за користування вкладом у розмірі 8 042,05 євро змінено та стягнено з ПАТ «УкрСиббанк» на користь ОСОБА_1 проценти за користування вкладом у розмірі 1 925 євро, що еквівалентно 52 847,22 грн, в іншій частині рішення суду залишено без змін.
19 грудня 2018 року на підставі постанови Верховного Суду від 07 листопада 2018 року та рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 23 грудня 2016 року у справі № 446/154/16-ц АТ «УкрСиббанк» перерахувало ОСОБА_1 12 925 євро, що еквівалентно 409 497,67 грн, в повному обсязі виконавши ухвалене на користь ОСОБА_1 рішення суду.
Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.
Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Згідно з частинами першою та другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що між позивачем та банком припинено правовідносини за договором банківського вкладу, тому частина п`ята статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не поширюється на спірні правовідносини. Також суди зазначили, що позивач не врахувалп, що пеня нараховується за кожен день прострочення на всю суму утриманих банком коштів, тобто на суму основного вкладу, а не на нараховані та не виплачені відсотки, як розрахувала позивач, тому позовні вимоги в частині стягнення пені задоволенню не підлягають.
Суди зазначили, що позивач неодноразово подавала заяви про уточнення позовних вимог, згідно з якими період нарахування 3 % річних змінювався. У судовому засіданні представник позивача вказав про те, що 3 % річних позивач просить стягнути за період з 23 грудня 2016 року до 18 грудня 2018 року, проте розрахунок цього періоду не обґрунтовано.
Ураховуючи визначений період прострочення та формулу розрахунку процентів відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Також суд першої інстанції вказав про відсутність підстав для застосування позовної давності до вимог про стягнення 3 % річних, оскільки такі вимоги судом визнано необґрунтованими та недоведеними.
Колегія суддів Верховного Суду не погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо вирішення вимог про стягнення 3 % річних, враховуючи таке.
Щодо сплати неустойки (пені) відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів»
За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах і в порядку, встановлених договором (частина перша статті 1058 ЦК України).
Згідно з частинами першою та другою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.
За змістом положень статей 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (стаття 1061 ЦК України).
Отже, строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку. Закінчення строку дії договору банківського вкладу не звільняє банк від обов`язку повернути (видати) кошти вкладникові. 
Відповідно до частини другої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).
Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.
Згідно із статтями 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг, а клієнтом банку є будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку.
Відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом, у вигляді сплати пені в розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі.
Із положень статті 1058 ЦК України та статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» випливає, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем, який несе відповідальність за неналежне надання цих послуг.
Договір банківського вкладу (депозиту) належить до виплатних договорів за ознакою наявності в банку обов`язку виплатити вкладнику, крім суми вкладу, також і проценти на неї або дохід в іншій формі (статті 1058,1061 ЦК України).
Частиною першою статті 1075 ЦК України передбачено, що договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час.
У разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються (частина друга статті 653 ЦК України).
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У справі № 446/154/16, яка має преюдиційне значення для цієї справи, суди встановили, що 15 квітня 2013 року ОСОБА_1 звернулася до ПАТ «УкрСиббанк» з письмовою заявою про виплату вкладу за договором банківського вкладу від 08 лютого 2012 року.
Рішенням Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 23 грудня 2016 року у справі № 446/154/16-ц позовні вимоги ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСиббанк» про захист прав споживачів та стягнення коштів за договором банківського вкладу задоволено частково, стягнено з ПАТ «УкрСиббанк» на користь ОСОБА_1 суму банківського вкладу за договором банківського вкладу (депозит) № 2630616913718464 EUR від 08 лютого 2012 року у розмірі 11 000 євро, а також проценти за користування вкладом у розмірі 8 042,05 євро, а всього: 19 042,05 євро, що еквівалентно 522 763,53 грн. У задоволенні решти вимог про стягнення пені, 3 % річних та інфляційних втрат відмовлено.
Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 20 квітня 2017 року рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 23 грудня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 07 листопада 2018 року рішення Апеляційного суду Львівської області від 20 квітня 2017 року скасовано, рішення Кам`янка?Бузького районного суду Львівської області від 23 грудня 2016 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення відсотків за користування вкладом у розмірі 8 042,05 євро змінено та стягнено з ПАТ «УкрСиббанк» на користь ОСОБА_1 відсотки за користування вкладом у розмірі 1 925 євро, що еквівалентно 52 847,22 грн, в іншій частині рішення суду залишено без змін.
19 грудня 2018 року на підставі постанови Верховного Суду від 07 листопада 2018 року та рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 23 грудня 2016 року у справі № 446/154/16-ц АТ «УкрСиббанк» перерахувало ОСОБА_1 12 925 євро, що еквівалентно 409 497,67 грн, в повному обсязі виконавши ухвалене на користь ОСОБА_1 рішення суду.
Отже, після звернення позивача до відповідача із вимогою про повернення належних їй коштів та сплати процентів між сторонами припинилися договірні правовідносини за вказаним договором банківського вкладу, що фактично узгоджується з пунктом 1.6 цього договору.
Після розірвання договору банківського вкладу між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів після зазначеної дати застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання.
Тобто з моменту розірвання договору банківського вкладу за заявою клієнта на спірні правовідносини не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», а тому пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 цього Закону не нараховується.
Такі висновки узгоджуються із висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2023 року у справі № 199/3152/20 та постановах Верховного Суду від 16 лютого 2022 року у справі № 757/38605/19-ц, від 01 грудня 2021 року у справі № 321/404/19-ц, від 08 грудня 2021 року у справі № 757/26746/17-ц, від 21 грудня 2021 року у справі № 369/7118/18-ц, де касаційний суд керувався тим, що депозитні договори були достроково розірвані за ініціативою вкладників, а з моменту припинення договору банківського вкладу на правовідносини сторін не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 липня 2023 року у справі № 175/4639/19 також вказував, що з моменту розірвання договору банківського вкладу за заявою клієнта на спірні правовідносини не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», а тому пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 цього Закону не нараховується.
З огляду на викладене суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, враховуючи те, що після звернення позивача до банку з вимогою про повернення коштів за вказаним вкладом договірні правовідносини між сторонами за договором банківського вкладу припинені, тому приписи частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не поширюються на спірні правовідносини, зробив обґрунтований висновок про відсутність підстав для задоволення вимог про стягнення пені.
Аргументи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій під час розгляду справи не врахували висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5515/17, від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц колегія суддів відхиляє, оскільки оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у вказаних постановах Великої Палати Верховного Суду.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц (провадження № 14-184цс20) зазначила, що з урахуванням розширеного змісту поняття «послуга», прийнятого в законодавстві про захист прав споживачів, усі пов`язані з ним норми слід трактувати так, щоб вони відповідали дійсному його змісту (за необхідності - трактувати розширено).
Тобто обов`язок банку за договором банківського вкладу (депозиту) повернути суму вкладу безумовно є грошовим, однак обов`язок повернення суми вкладу не зумовлює відплатність договору банківського вкладу (депозиту), через що ця сума не може бути врахована в базі нарахування пені відповідно до приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».
Велика Палата Верховного Суду зауважила, що дійсний зміст приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» слід трактувати так, що пеня має бути виплачена виконавцем та має рахуватися від суми, що складає грошовий вимір відплатності відповідного договору.
У такому разі згідно із частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» базою нарахування пені слід вважати розмір процентів на суму вкладу або дохід в іншій формі, що є платою фінансової установи за використання коштів споживача (статті 1058, 1061 ЦК України). Сама сума вкладу не може бути врахована в базі нарахування пені відповідно до приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».
Разом із цим проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (частина п`ята статті 1061 ЦК України).
З урахуванням правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) та у постанові Верховного Суду від 27 квітня 2022 року у справі № 321/1260/19 (провадження № 61-1297св22), з моменту розірвання договору вкладу нарахування передбачених договором процентів припиняється, а права та інтереси позивача забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Посилання в касаційній скарзі на те, що суди попередніх інстанцій під час розгляду цієї справи не врахували висновки, викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 761/26923/16-ц, є безпідставними, оскільки у пункті 38 ухвали від 13 квітня 2022 року про прийняття справи до розгляду Велика Палата Верховного Суду вказала, що питання щодо бази нарахування пені за частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», які були вказані Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду як підстави для відступу від висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19), уже роз`яснені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15 (провадження № 14-184цс20) та щодо них зроблені правові висновки, тому відсутні підстави для прийняття справи до розгляду Великою Палатою Верховного Суду в цій частині. Зазначено, що Велика Палата Верховного Суду відступає не від конкретної постанови в конкретній справі, а від правового висновку щодо застосування норм процесуального чи матеріального права, а тому незазначення в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц (провадження № 14-184цс20) відступу від конкретної постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19) не свідчить, що правова позиція, яка є аналогічною тій, яка вже висловлена, є чинною.
Щодо стягнення 3 % річних відповідно до частини другої статті 625 ЦК України
Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення 3 % річних відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, суди першої та апеляційної інстанцій керувалися тим, що позивач не обґрунтувала належним чином заборгованість за визначений нею період, оскільки неодноразово уточнювала позовні вимоги в цій частині.
Колегія суддів не погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанції у частині вирішення позовних вимог про стягнення 3 % річних відповідно до частини другої статті 625 ЦК України з огляду на таке.
Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених  у постанові від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20), за змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.
Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Передбачене цією статтею нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника.
Як вказано вище, у січні 2016 року ОСОБА_1 звернулась із позовом до ПАТ «УкрСиббанк» про стягнення грошового вкладу за строковим договором банківського вкладу у сумі 11 000 євро, пені у розмірі 61 050 євро, відсотків за користування вкладом у сумі 1 925 євро, 3 % річних у сумі 877,89 євро та інфляційних втрат у сумі 7 557 євро.
ОСОБА_1 , звертаючись до суду із вказаним позовом, просила стягнути із боржника 3 % річних від простроченої суми, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, за період з 05 травня 2013 року до 31 грудня 2015 року (момент звернення до суду).
Рішенням Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 23 грудня 2016 року у справі № 446/154/16 стягнено з ПАТ «УкрСиббанк» на користь ОСОБА_1 суму банківського вкладу у розмірі 11 000 євро, а також проценти за користування вкладом у розмірі 8 042,05 євро. У задоволенні решти вимог відмовлено.
Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 20 квітня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «УкрСиббанк» задоволено. Рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 23 грудня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у позові відмовлено. 
Верховний Суд постановою від 07 листопада 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником Лущанцем М. В. , задовольнив частково. Рішення Апеляційного суду Львівської області від 20 квітня 2017 року скасував. Рішення Кам`янка-Бузькогорайонного суду Львівськоїобласті від 23 грудня2016 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення відсотків за користування вкладом у розмірі 8 042,05 євро змінив. Стягнув з ПАТ «УкрСиббанк» на користь ОСОБА_1 відсотки за користування вкладом у розмірі 1 925 євро. В іншій частині рішення Кам`янка-Бузькогорайонного суду Львівськоїобласті від 23 грудня2016 року залишив беззмін.
З наведеного вбачається, що ОСОБА_1 погодилася з рішенням суду першої інстанції, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог про стягнення з банку 3 % річних від простроченої суми, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, за період з 05 травня 2013 року до 31 грудня 2015 року, оскільки рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржувала. 
19 грудня 2018 року АТ «УкрСиббанк» на виконання рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 23 грудня 2016 року, зміненого постановою Верховного Суду від 07 листопада 2018 року, перерахувало ОСОБА_1 12 925 євро, виконавши рішення суду у повному обсязі. 
Статтею 49 ЦПК України визначено процесуальні права та обов`язки сторін. Частиною другою цієї статті закріплено, що крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу: 1) позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу; 2) позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.
Верховний Суд зазначає, що процесуальним законом не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про «доповнення» або «уточнення» позовних вимог, або заявлення «додаткових» позовних вимог.
Тому в разі надходження до суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову; збільшення або зменшення розміру позовних вимог; об`єднання позовних вимог;  зміну предмета або підстав позову.
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 03 серпня 2020 року у справі № 911/2139/19. 
Частиною другою статті 197 ЦПК України передбачено, що у підготовчому засіданні суд у разі необхідності заслуховує уточнення позовних вимог та заперечень проти них та розглядає відповідні заяви.
Звертаючись до суду з цим позовом у грудні 2019 року, ОСОБА_1 , зокрема, просила суд стягнути на її користь з відповідача 3 % річних за період з 01 січня 2016 року до 18 грудня 2018 року в сумі 807,36 євро.
У жовтні 2020 року позивач надіслала до суду заяву про уточнення позовних вимог у частині стягнення 3 % річних, а саме просила стягнути на її користь з відповідача 3 % річних за період з 01 січня 2017 року до 18 грудня 2018 року в сумі  650,05 євро. 
Ухвалою Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 04 червня 2021  року закрито підготовче провадження у справі, яка розглядається за правилами загального позовного провадження, та призначено справу до судового розгляду по суті.
У лютому та листопаді 2021 року АТ «УкрСиббанк» надсилало до суду заяви про застосування строків позовної давності до заявлених ОСОБА_1 вимог.
Отже, ОСОБА_1 у межах процесуального строку, встановленого статтею 49 ЦПК України, до закінчення підготовчого засідання подала заяву про уточнення позовних вимог, яка за своїм змістом є зменшенням розміру позовних вимог, а саме просила стягнути на її користь з відповідача 3 % річних за період з 01 січня 2017 року до 18 грудня 2018 року у розмірі 650,05 євро.
Враховуючи викладене, оскільки правовідносини за договором банківського вкладу між ОСОБА_1 та ПАТ «УкрСиббанк» припинилися у квітні 2014 року у зв`язку з направленням ОСОБА_1 заяви до банку про повернення суми вкладу та нарахованих відсотків на вклад, позивач набула право на стягнення із боржника 3 % річних від суми невиконаного зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України за весь час такого невиконання. 
Разом із тим, оскільки рішення суду про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення 3 % річних за період з 05 травня 2013 року до 31 грудня 2015 року ОСОБА_1 не оскаржувала, а АТ «УкрСиббанк» виконало свої зобов`язання з повернення вкладу та відсотків на вклад за рішенням суду лише у грудні 2018 року, з урахуванням строку позовної давності, про застосування якого заявлено банком, ОСОБА_1 має право на  стягнення 3 % річних за останні три роки до моменту звернення до суду з цим позовом, а саме, враховуючи остаточні позовні вимоги, з 01 січня 2017 року до 18 грудня 2018 року.
Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення 3 % річних від простроченої суми за період з 01 січня 2017 року до 18 грудня 2018 року (до дня повернення банком вкладу та відсотків на вклад) є обґрунтованими.
Натомість суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, викладеного вище не врахував, тому дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову з підстав необґрунтованості періоду, за який позивач просила стягнути 3 % річних.
Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
У статті 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України. Однак заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, в якій воно зазначено в договорі, чинне законодавство не містить.
Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема вкладу, не суперечить чинному законодавству.
Подібний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц (провадження № 14-600цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 757/6367/13-ц (провадження  № 14-422цс18) від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16 (провадження № 14-446цс18) та № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).
Отже, як вклад, так і нарахування на нього мають здійснюватися в тій валюті, яка була внесена на банківські рахунки фізичними особами, і при розрахунку 3 % річних має братися за основу розмір заборгованості, визначений в іноземній валюті.
Такий висновок зроблено й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) та № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).
Так, три проценти річних розраховуються з урахуванням розміру невиконаного банком зобов`язання помноженого на кількість днів прострочення виконання, з дати, вказаної у прохальній частині позову, - 01 січня 2017 року до дати повернення банком суми вкладу та відсотків на вклад -  18 грудня 2018 року, помноженого на 3 (розмір процентів, встановлений частиною другою статті 625 ЦК України), поділеного на 100 (визначення у процентах) та поділеного на 365 (днів у році).
Отже, відповідно до вказаного позивачем в остаточних позовних вимогах розрахунку розмір 3 % річних, встановлений частиною другою статті 625 ЦК України, який підлягає стягненню з АТ «УкрСиббанк» на користь ОСОБА_1 за період з 01 січня 2017 року до 18 грудня 2018 року становить 650,05 євро.
Доводи касаційної скарги про неврахування судами першої та апеляційної інстанцій висновку Великої Палати Верховного Суду про те, що з моменту розірвання договору вкладу нарахування передбачених договором процентів припиняється, а права та інтереси позивача забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, що міститься у постанові від 09 листопада 2019 року у справі № 320/5115/17, знайшли своє підтвердження. 
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
Частиною першою статті 410 ЦПК України встановлено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно з частиною першою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частина третя статті 412 ЦПК України).
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню. Рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції у частині стягнення 3 % річних підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення у цій частині про задоволення позову, а в частині стягнення пені - залишенню без змін.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Лущанець Микола Васильович, задовольнити частково.
Рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 18 травня 2022 року та постанову Львівського апеляційного суду від 31 січня 2023 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення 3 % річних скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.
Стягнути з Акціонерного товариства «УкрСиббанк» на користь ОСОБА_1 3 % річних за період з 01 січня 2017 року до 18 грудня 2018 року у розмірі 650 (шістсот п`ятдесят) євро 05 (п`ять) центів.
В іншій частині Рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 18 травня 2022 року та постанову Львівського апеляційного суду від 31 січня 2023 року  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                    І. М. Фаловська
Судді                                                                              В. М. Ігнатенко
                                                                                   С. О. Карпенко
                                                                                   А. С. Олійник
                                                                                       В. В. Сердюк