ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1566/23	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №705/2302/21 Категорія: 331060300 	Годік Л. С. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Гончар Н. І. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2023 року	м. Черкаси	

       Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Новікова О.М., Сіренка Ю.В.
секретар Любченко Т.М.

учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ;
відповідачі – Ладижинська сільська рада, ОСОБА_2 ; 
особа, яка подає апеляційну скаргу – ОСОБА_1 ;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 14 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Ладижинської сільської ради, ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності на спадкове майно,

в с т а н о в и в:

27.05.2021 року адвокат Літинський Т.О., який представляє інтереси позивача ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до Ладижинської сільської ради, ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності на спадкове майно, в якому просить встановити факт того, що ОСОБА_2 не проживав постійно із спадкодавцем ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на момент її смерті, та визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку, площею 3,1019 га, розташовану в межах Колодистенської сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 і після її смерті відкрилася спадщина, в тому числі на земельну ділянку площею 3,1019 га, розташовану в межах Колодистенської сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. На час смерті ОСОБА_3 за місцем її проживання були зареєстровані її чоловік – ОСОБА_4 , з яким вона перебувала в зареєстрованому шлюбі, та син ОСОБА_2 . При цьому, син ОСОБА_2 будучи зареєстрованим, фактично там не проживав. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер і після його смерті позивач ОСОБА_1 прийняла спадщину та отримала відповідне Свідоцтво про право на спадщину за законом. 
Крім того, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 , яка діє на підставі довіреності, зверталася до Уманської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , проте, Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 05.05.2021 року, їй було відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом на ім`я ОСОБА_1 на цілу земельну ділянку, площею 3,1019га, яка належала її матері ОСОБА_3 , яку фактично прийняли її чоловік і син в рівних частках, але не оформили. Позивач зазначає, що відповідач ОСОБА_2 , на час смерті їхньої матері ОСОБА_3 , лише був зареєстрований по одній з нею адресі: АДРЕСА_1 , проте фактично там не проживав, заяву про прийняття спадщини після її смерті не подавав, спадкова справа не заводилася, тому він не є таким, що прийняв спадщину після смерті своєї матері. Сама реєстрація спадкоємця за місцем проживання спадкодавця не свідчить та не визначає прийняття спадщини такою особою і не підпадає під визначення «прийняття спадщини», у зв`язку з чим, необхідно встановити факт його не проживання зі спадкодавцем, який виключить ОСОБА_2 із кола спадкоємців, які прийняли спадщину. За вказаних обставин єдиним спадкоємцем , який прийняв спадщину після смерті ОСОБА_3 був її чоловік – ОСОБА_4 , після смерті якого спадкоємцем є лише позивач ОСОБА_1 , яка успадкувала майно після смерті свого батька, навіть якщо він не встиг оформити свої спадкові права.
Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 14 березня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Ладижинської сільської ради, ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності на спадкове майно – відмовлено.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з необґрунтованості та недоведеності позовних вимог, зазначивши, що позивач не надала належних доказів стосовно того, що відповідач ОСОБА_2 не проживав з ОСОБА_3 на момент її смерті за адресою: АДРЕСА_1 .
Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 14 березня 2023 року у справі № 2/705/429/23 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю. Судові витрати покласти на ОСОБА_1 .
Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач не погоджується з рішенням суду, вважає його незаконним та необґрунтованим. Вказує, що суд не вірно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, чим позбавив позивача спадщини.
Скаржник вказує, що оскільки ОСОБА_4 прийняв спадщину після смерті ОСОБА_3 та не оформив її, він все одно набув прав на цю спадщину відповідно до ч. 1 ст. 1218 ЦК України і це право успадковується позивачем ОСОБА_1 відповідно до ч. 1 ст. 1218 ЦК України.
На думку скаржника, суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову не надав належної оцінки наявним у справі доказам та невірно застосував норми матеріального права. Суд не врахував, що після смерті ОСОБА_3 було два спадкоємці: син – ОСОБА_2 та чоловік ОСОБА_4 , які мали право успадкувати в рівних частинах по кожен всю спадщину померлої. Оскільки позивач прийняла спадщину після смерті ОСОБА_4 , вона набула законного права щонайменше на частку спадщини після смерті ОСОБА_4 до якої входить спадщина після смерті ОСОБА_3 . Інша частка на думку позивача належить їй з підстави фактичного неприйняття спадщини сином померлої ОСОБА_2 щодо якого позивач просить суд встановити відповідний факт, який виключить його із кола спадкоємців.
Сторони в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає наступне. 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
 При розгляді справи судом встановлено, що ОСОБА_1 мала дошлюбне прізвище « ОСОБА_6 » та її батьками є ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 29.07.1967 року.
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 24.05.2008 року (а.с.8), і після її смерті відкрилася спадщина, в тому числі на земельну ділянку площею 3,1019 га, розташовану в межах Колодистенської сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належить їй на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ЧР № 020107.
На час смерті ОСОБА_3 , за місцем її проживання по АДРЕСА_1 , були зареєстровані її чоловік – ОСОБА_4 , з яким вона перебувала в зареєстрованому шлюбі, та син ОСОБА_2 , що підтверджується Довідкою № 90/14-07, виданою Колодистенським старостинським округом Ладижинської сільської ради Черкаської області (а.с.11). В довідки вказано, що зі слів сусідів ОСОБА_2 будучи зареєстрованим, фактично не проживає за вказаною адресою.
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько позивача - ОСОБА_4 , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 від 19.11.2010 року, і після його смерті позивач ОСОБА_1 прийняла спадщину у виді земельної ділянки, площею 3,1020 га (кадастровий номер 7124383700:02:000:1019) та отримала відповідне Свідоцтво про право на спадщину за законом серії ВРК № 906197 (а.с.16).
З матеріалів справи вбачається, що представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 , яка діє на підставі довіреності, зверталася до Уманської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , проте, постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 05.05.2021 року, їй було відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом на ім`я ОСОБА_1 на цілу земельну ділянку, площею 3,1019 га, яка належала її матері ОСОБА_3 , яку фактично прийняли її чоловік і син в рівних частках, але не оформили її (а.с.18).
ОСОБА_1 звертаючись в суд з даним позовом, позовні вимоги обґрунтувала тим, що відповідач ОСОБА_2 , який є сином ОСОБА_3 , на час її смерті лише був зареєстрований по одній з нею адресі: АДРЕСА_1 , проте фактично там не проживав, заяву про прийняття спадщини після її смерті не подавав, спадкова справа не заводилася, тому він не є таким, що прийняв спадщину після смерті своєї матері.
Така позиція позивача свідчить про її намір виключити ОСОБА_2 із кола спадкоємців, які прийняли спадщину після смерті ОСОБА_3 , тобто про його усунення від права на спадкування.
Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно ч. ч.1,3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Частиною першою статті 1269 ЦК України визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
Отже, статтями 1268 та 1269 ЦК України презюмується, що у разі, коли спадкоємець постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, то він вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він не заявив про відмову від неї протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу.
Тобто, дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, чітко визначені у частинах третій, четвертій статті 1268, статтях 1269, 1270 ЦК України.
На підтвердження заявлених позовних вимог, позивач посилається на пояснення свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 (а.с.12-14).
       Проте, з матеріалів справи вбачається, що на неодноразові виклики в судові засідання вказані свідки не з`явилися, позивач не забезпечила їх явку за викликом, при цьому, у поданій нею заяві від 14.03.2023 року зазначила, що вказані свідки не мають можливості з`явитися до суду через впроваджений на території України військовий стан (а.с.66).
При цьому, колегія суддів зазначає, що покази свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення того чи іншого факту, що має юридичне значення. 
Подібна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16.
Також, суд першої інстанції вірно акцентував увагу на тому, що в матеріалах справи наявний лист № 02-24 від 16.11.2021 року направлений до суду Ладижинською сільською радою (а.с.34), згідно якого відповідач ОСОБА_2 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та вибув з місця проживання 19.06.2009 року в м. Ульянівськ російської федерації.
Зі змісту вказаного листа вбачається, що відповідач ОСОБА_2 вибув з місця своєї реєстрації та проживання 19.06.2009 року, тобто вже після смерті ОСОБА_3 – ІНФОРМАЦІЯ_1 , що суперечить твердженням позивача про встановлення факту його не проживання разом з матір`ю на час її смерті.
Вищезазначена обставина позивачем ОСОБА_1 не була спростована як під час розгляду справи в суді першої інстанції так і під час розгляду в суді апеляційної інстанції. 
За змістом ч. ч. 3, 4 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За правилами ст.13 цього Кодексу, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Колегія суддів апеляційного суду враховує, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК) та, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК).
При цьому, належність доказів – правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму.
Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст.76 ЦПК України).
Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України надав належну оцінку наданим позивачем доказам і не допустив порушень норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.
Встановивши, що ОСОБА_2 на момент смерті проживав зі спадкодавцем ( ОСОБА_3 ) та те, що спадкоємець за законом у встановлений ст. 1270 ЦК України строк заяву про відмову від спадщини нотаріусу не подавав, тобто є таким, що прийняв спадщину, суд першої інстанції дійшов до вірного та обгрунтованого висновку, що вимоги позивача про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності на спадкове майно не підлягають до задоволення у зв`язку з необґрунтованістю та недоведеністю позовних вимог.
Не є коректними й доречними посилання скаржника на постанову Верховного Суду від 28 квітня 2021 року, справа № 204/2707/19), правові висновки якої обумовлені іншими обставинами. Так, фактичні обставини у цих справах є відмінним від обставин у справі, яка переглядається.
Колегія суддів наголошує, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин із метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду визначається обставинами кожної конкретної справи.
При цьому, під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. 
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції  надав невірну оцінку доказам позивача, які підтверджують   факт відсутності проживання відповідача ОСОБА_2 з спадкодавцем ОСОБА_3 на момент її смерті, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції при оцінці доказів, дотримався вимог, передбачених ст. 89 ЦПК України, не допустив порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
З огляду на викладене, колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції. 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
 
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 14 березня 2023 року – без змін.
Керуючись статтями 374, 375, 381-384, ЦПК України, апеляційний суд 

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 14 березня 2023 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, викладених у статті 389 ЦПК України. 
Повний текст постанови складений 28 грудня 2023 року.

Судді