ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/315/24 Справа № 227/19/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Левченко А.М. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2024 року                                                                 м.Кривий Ріг
справа № 227/19/23 
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – судді Остапенко В.О.,
суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.,
секретар судового засідання Юрченко Г.О.
сторони:
позивачі  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 
відповідач  ОСОБА_3 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, в режимі відеоконференції, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу  ОСОБА_3 , від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_4 , на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 11 липня 2023 року, яке ухвалено суддею Левченко А.М. у м. Добропілля Донецької області, повне судове рішення складено 21 липня 2023 року, 

УСТАНОВИВ:

В січні 2023 року позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду позовом до ОСОБА_3 про захист права власності у спосіб усунення перешкод в користуванні майном, стягнення збитків.
В обґрунтування позову позивачами зазначено, що вони є співвласниками в рівних частках по 1/2 частки нерухомого майна, а саме будівлі складу, розташованої за адресою АДРЕСА_1 . Із 2015 року до теперішнього часу вказаним майновим комплексом незаконно, за відсутності будь-яких правових підстав, користується відповідач ОСОБА_3 , пояснюючи це наявністю договору оренди (майнового найму) нежитлового приміщення б\н від 20 травня 2015 року, який було нібито укладено між ОСОБА_5 (колишнім власником) та відповідачем ОСОБА_3 . Позивачі зазначають, що ОСОБА_5 вказаного договору не підписував, що підтверджується висновком судово-почеркознавчої експертизи Луганського відділення Донецького НДІСЕ № 754-756 від 24 березня 2020 року.
Також позивачі зазначали, що 10.08.2019 між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 було укладено попередній договір про наступне укладання договору оренди нерухомого майна, за умовами якого сторони зобов`язались укласти договір оренди 1/2 частки будівлі складу, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 з реальною передачею ОСОБА_2 (орендодавцем) об`єкта нерухомості в оплатне користування ОСОБА_6 (орендарю) строком на 10 років. Сторони попереднього договору погодили, що розмір орендної плати за користування приміщенням складає 5 000 грн щомісячно, розрахунок проводиться в строк не пізніше 10 числа кожного місяця, орендар проінформований про факт неправомірного використання будівлі складу третіми особами. Укладення договору оренди відтерміновано до усунення перешкод користування ОСОБА_2 об`єктом нежитлового приміщення; договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до 10.08.2024; термін дії основного договору оренди буде становити 10 років, починаючи з дня підписання основного договору оренди.
ОСОБА_2 , будучи власником 1/2 частки будівлі складу загальною площею 1467,7 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 - прийняв на себе зобов`язання передати майно в оренду, одночасно набувши право на отримання орендної плати. Разом із тим, з причин, незалежних від ОСОБА_2 , а саме неправомірного зайняття ОСОБА_3 приміщення будівлі складу, договір оренди нежитлового приміщення до теперішнього часу не був укладений, що має наслідком спричинення ОСОБА_2 збитків у вигляді упущеної вигоди, яку позивачі оцінили у 140 000 грн.
На підставі наведеного вище позивачі просили суд здійснити захист їх прав шляхом усунення перешкод у користуванні належною їм на праві спільної часткової власності будвілею складу загальною площею 1467.7 квадратних метри, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_3 звільнити вказаний об`єкт нежитлової нерухомості та стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 збитки у вигляді упущеної вигоди в сумі 140 000 грн.
Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 11 липня 2023 року позовні вимоги позивачів задоволено частково.
Здійснено захист прав ОСОБА_1 та ОСОБА_2 шляхом усунення перешкод у користуванні належною їм на праві спільної часткової власності будвілею складу загальною площею 1467.7 квадратних метри, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_3 звільнити вказаний об`єкт нежитлової нерухомості.
В іншій частині в задоволені позову відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати у виді судового збору в розмірі 992 грн 40 коп.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати у виді судового збору в розмірі 992 грн 40 коп.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати у виді витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000 грн.
В апеляційній скарзі представник відповідача ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог позивачів та ухвалення в цій частині нового рішення по справі про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог позивачів посилаючись на ухвалення оскаржуваного рішення без належного з`ясування судом першої інстанції обставин справи, що мають значення для вирішення спору по суті, та невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи.
Апелянт зауважує на тому, що 20.05.2015 між ОСОБА_5 та відповідачем був укладений письмовий договір оренди нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 1600 кв. м. Ініціатором договору був саме ОСОБА_5 , який передав ОСОБА_3 примірник цього договору з проставленим підписом ОСОБА_5 у відповідній графі договору. Між сторонами в подальшому планувалося укладання договору купівлі-продажу вказаного об`єкту, та ОСОБА_3 на той момент уже передав ОСОБА_5 5 000 доларів США у якості оплати за об`єкт. Однак для безперешкодного доступу до об`єкту одразу уклали вищевказаний договір оренди. 
Також апелянт вказує на те, що досудовим розслідування у кримінальних провадженнях, на які посилаються позивачі в своїй позовній заяві, причетність відповідача до підробки підпису ОСОБА_5 не встановлена та на думку відповідача ОСОБА_3 підпис в договорі міг бути умисно проставлений іншою особою в інтересах ОСОБА_5 . 
Зауважує, що відповідач є добросовісним орендарем спірного нежитлового приміщення, оскільки використовував його згідно договору оренди та мав намір оформити право власності на нього передавши ОСОБА_5 5 000 доларів США завдатку, однак останній помер. При цьому позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні в суді першої інстанції вказував на те, що розуміючи ситуацію навколо спірного складу він дозволив відповідачу безкоштовно користуватися ним протягом трьох років, що свідчить про те, що позивач ОСОБА_1 був обізнаний про те, що його покійний брат фактично продав відповідачу приміщення складу.
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача ОСОБА_3 – ОСОБА_4 в режимі відеоконференції, який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції – залишенню без змін, з наступних підстав.
Рішення суду першої інстанції не оскаржено в частині відмови в задоволенні позовних вимог позивачів про стягнення з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_2 збитків у вигляді упущеної вигоди в сумі 140 000 грн., тому, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в цій частині не підлягає перегляду судом апеляційної інстанції.
Як установлено судом та вбачається із матеріалів справи, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № довідки: 338700999, позивачам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 належить на праві спільної часткової власності по 1/2 частки кожному, нерухоме майно – будівля складу, розташована за адресою АДРЕСА_1 .
З копії договору оренди (майнового найму) нежитлового приміщення убачається, що договір укладено в с. Шевченко Добропільського району Донецької області 20.05.2015 між ОСОБА_5 (орендодавець) та ОСОБА_3 (орендар) про надання в оренду приміщення загальною корисною площею 1600 кв.метрів, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 для використання складування техніки та як зерносховище. Договір містить підписи сторін договору.
Відповідно до акту приймання-передачі до Договору оренди (майнового найму) нежитлового приміщення від 20 травня 2015 року ОСОБА_5 передав, а ОСОБА_3 прийняв нежитлове приміщення загальною корисною площею 1600 кв.метрів, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 для використання для складування техніки та як зерносховище. Акт містить підписи зазначених сторін.
З висновку судово-почеркознавчої експертизи Луганського відділення Донецького НДІСЕ № 574-576 від 24.03.2020 убачається, що на вирішення судово-почеркознавчої експертизи ставилися питання чи виконано підпис від імені ОСОБА_5 у договорі оренди (майнового найму) приміщення б\н від 20 травня 2015 року (договір, який є предметом спору) та в акті приймання-передачі до вказаного договору самим ОСОБА_5 або іншою особою. 
Висновком судово-почеркознавчої експертизи Луганського відділення Донецького НДІСЕ № 574-576 від 24.03.2020 установлено, що підписи від імені ОСОБА_5 у Договорі оренди (майнового найму) нежитлового приміщення від 20 травня 2015 року на третьому аркуші в графі «Орендодавець» в рядку « ОСОБА_5 » та у Акті приймання-передачі до договору оренди (майнового найму) нежитлового приміщення від 20 травня 2015 року в графі «Орендодавець» в рядку « ОСОБА_5 » - виконані не ОСОБА_5 , а іншою особою з наслідуванням справжнього підпису ОСОБА_5 .
Звертаючись до суду з позовом про захист права власності у спосіб усунення перешкод в користуванні майном, позивачі посилались на те, що відповідач ОСОБА_3 , починаючи з 2015 року та до теперішнього часу, користувався будівлею складу, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 а незаконно, за відсутності будь-яких правових підстав для користування вказаним майном.
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог позивачів в оскаржуваній частині, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для захисту прав позивачів у обраний ними спосіб шляхом усунення перешкод у користуванні належною їм на праві спільної часткової власності будівлею складу загальною площею 1467.7 квадратних метри, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання відповідача звільнити вказаний об`єкт нежитлової нерухомості.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з наступних
Згідно з частиною 1 статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном.
На підставі частини 1 статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
У пункті 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз`яснено, що відповідно до положень ст.ст.391, 396 ЦК України позов про усунення порушень прав, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у абз.2 п.11 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частина перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.
Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Враховуючи підстави позову, наведені позивачами, вони наполягаєють на поверненні їм нежитлового приміщення, вважаючи, що це нежитлове приміщення знаходиться у фактичному користуванні відповідача без установлених законом підстав.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373//16-ц (пункт 67) звернула увагу на те, що володіння як фактичний стан слід відрізняти від права володіння. Зокрема, права володіння, користування та розпоряджання майном належать власнику майна незалежно від того, є він фактичним володільцем чи ні.
Зайняття нежитлового приміщення фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не позбавляє власника його права володіння на майно, не створює перешкоди у розпорядженні цим майном, а створює лише перешкоди в користуванні володільцем своїм майном. Тож у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник нежитлового приміщення вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, тобто негаторний позов (такі висновки наявні й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, за змістом пункту 49 якої з моменту, коли перестали існувати правові підстави для користування службовим житлом, особа, якій воно було надане, володіє ним незаконно, і власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні таким майном шляхом виселення, а позов про виселення є негаторним).
Більше того, за наявного підходу до фізичного зайняття майна як до триваючого порушення, на вимоги про припинення якого не поширюється позовна давність, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця (див. у подібних правовідносинах також постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 71), від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 96), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 81), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 97)).
Судом установлено, що позивачам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 належить на праві спільної часткової власності по 1/2 частки кожному, нерухоме майно – будівля складу, розташована за адресою АДРЕСА_1 .
З наведених позивачами в позовній заяві обставин слідує, що з 2015 року до теперішнього часу вказаним майновим комплексом незаконно, за відсутності будь-яких правових підстав, користується відповідач ОСОБА_3 , пояснюючи це наявністю договору оренди (майнового найму) нежитлового приміщення б\н від 20 травня 2015 року, який було нібито укладено між ОСОБА_5 (колишнім власником) та відповідачем ОСОБА_3 . Позивачі зазначають, що ОСОБА_5 вказаного договору не підписував, що підтверджується висновком судово-почеркознавчої експертизи Луганського відділення Донецького НДІСЕ № 754-756 від 24 березня 2020 року.
Разом з тим, висновком судово-почеркознавчої експертизи Луганського відділення Донецького НДІСЕ № 574-576 від 24.03.2020 установлено, що підписи від імені ОСОБА_5 у Договорі оренди (майнового найму) нежитлового приміщення від 20 травня 2015 року на третьому аркуші в графі «Орендодавець» в рядку « ОСОБА_5 » та у Акті приймання-передачі до договору оренди (майнового найму) нежитлового приміщення від 20 травня 2015 року в графі «Орендодавець» в рядку « ОСОБА_5 » - виконані не ОСОБА_5 , а іншою особою з наслідуванням справжнього підпису ОСОБА_5 .
Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Тобто слід відрізняти правочин як вольову дію суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів, від письмового тексту правочину як форми вчинення правочину та способу зовнішнього прояву та фіксації волевиявлення особи.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), або уповноваженими на те особами (частини друга та четверта статті 207 ЦК України.
Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.
Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений.
Наявність же сама по собі на письмовому тексті правочину підпису, вчиненого замість учасника правочину іншою особою (фактично невстановленою особою, не уповноваженою учасником), не може підміняти належну фіксацію волевиявлення самого учасника правочину та створювати для нього права та обов`язки поза таким волевиявленням.
Відсутність вольової дії учасника правочину щодо вчинення правочину (відсутність доказів такого волевиявлення за умови заперечення учасника правочину) не можна ототожнювати з випадком, коли волевиявлення учасника правочину існувало, але не відповідало ознакам, наведеним у частині третій статті 203 ЦК України: волевиявлення не було вільним чи не відповідало його внутрішній волі.
Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання правочину недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил статей 229–233 ЦК України про правочини, вчинені з дефектом волі – під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.
Тобто як у частині першій статті 215 ЦК України, так і в статтях 229–233 ЦК України йдеться про недійсність вчинених правочинів у випадках, коли існує волевиявлення учасника правочину, зафіксоване в належній формі (що підтверджується, зокрема, шляхом вчинення ним підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає волі цього учасника правочину. Тож внаслідок правочину учасники набувають права і обов`язки, що натомість не спричиняють для них правових наслідків.
У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, то правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли.
Законодавець за загальним правилом, викладеним у статті 218 ЦК України, не передбачає наслідків у вигляді недійсності правочину у разі недотримання вимог щодо письмової форми правочину, встановлюючи водночас коло доказів, якими одна із сторін може заперечувати факт вчинення правочину або окремих його частин (письмові докази, засоби аудіо-, відеозапису, інші докази, крім свідчень свідків).
За змістом статей 76, 102 ЦПК України висновок експерта є доказом обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань, тож на його підставі особа може заперечувати факт вчинення правочину.
Натомість виконання правочину його учасниками може бути способом волевиявлення до вчинення правочину, відповідно до його суттєвих умов, передбачених законодавством.
Відповідне регулювання міститься і в положеннях ЦК України про договір. У статті 626 ЦК України закріплено поняття договору, яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (частина третя статті 626 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Частиною першою статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).
Статтею 759 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).
Відповідно до статті 793 ЦК України (у редакції, яка діяла на час укладення оспорюваного правочину) договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі. Договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню.
Термін оренди приміщення за оспорюваним договором становив 35 місяців, тому вказаний договір не підлягав нотаріальному посвідченню.
Згідно з частиною першою статті 795 ЦК України передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. Із цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором.
Загальною істотною умовою цього договору є предмет договору. Також істотними умовами договору оренди є плата, яка стягується з наймача за користування майном (орендна плата) та строк дії договору.
Разом з тим, укладеним є такий правочин (договір), щодо якого сторонами у належній формі досягнуто згоди з усіх істотних умов. У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18) зроблено правовий висновок про те, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону.
За змістом законодавчого регулювання, наведеного як у загальних положеннях про правочини, так і в спеціальних приписах глави 58 ЦК України, якщо договір оренди (найму) будівлі хоча й має ознаки неукладеного, але виконувався обома його сторонами, то така обставина захищає відповідний правочин від висновку про неукладеність і в подальшому він розглядається як укладений та чинний, якщо тільки не є нікчемним чи оспорюваним з інших підстав.
Тобто суду необхідно встановити не просто факт використання спірного майна орендарем, а й те, чи сплачував орендар за таке використання орендодавцю та його правонаступникам і чи приймали вони таку оплату.
У разі якщо договір виконувався обома сторонами (зокрема, орендар користувався майном і сплачував за нього, а орендодавець приймав платежі), то кваліфікація договору як неукладеного виключається, такий договір оренди вважається укладеним та може бути оспорюваним (за відсутності законодавчих застережень про інше).
Висловлене вище про можливість визначити фактичне укладення правочину у спосіб його виконання (за відсутності законодавчих застережень про інше) не суперечить викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) правовому висновку про те, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.
Наявними у матеріалах справи доказами установлено, що Договір оренди (майнового найму) нежитлового приміщення від 20 травня 2015 року ОСОБА_5 не підписував та, відповідно, волевиявлення щодо правочину не було, істотних умов цього договору не погоджував.
Відповідач по справі користується будівлею складу, однак в матеріалах справи відсутні докази про виконання договору стороною позивача, чим спростовуються доводи апеляційної скарги представника відповідача про те, що відповідач по справі є добросовісним орендарем спірного нежитлового приміщення, оскільки використовував його згідно договору оренди
З урахуванням викладеного відсутні підстави вважати договір оренди (майнового найму) нежитлового приміщення від 20 травня 2015 року укладеним.
За таких обставин колегія суддів вважає доведеним факт вчинення відповідачем ОСОБА_3 перешкод позивачам у користуванні належного їм на праві власності часткою майна.
На підставі наведеного вище колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для захисту прав позивачів у обраний ними спосіб шляхом усунення перешкод у користуванні належною їм на праві спільної часткової власності будвілею складу загальною площею 1467.7 квадратних метри, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_3 звільнити вказаний об`єкт нежитлової нерухомості.
При цьому не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення доводи апеляційної скарги представника відповідача про те, що 20.05.2015 між ОСОБА_5 та відповідачем був укладений письмовий договір оренди нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 1600 кв. м. ініціатором якого був саме ОСОБА_5 , який передав ОСОБА_3 примірник цього договору з проставленим підписом ОСОБА_5 у відповідній графі договору, оскільки висновком судово-почеркознавчої експертизи Луганського відділення Донецького НДІСЕ № 574-576 від 24.03.2020 установлено, що підписи від імені ОСОБА_5 у Договорі оренди (майнового найму) нежитлового приміщення від 20 травня 2015 року на третьому аркуші в графі «Орендодавець» в рядку « ОСОБА_5 » та у Акті приймання-передачі до договору оренди (майнового найму) нежитлового приміщення від 20 травня 2015 року в графі «Орендодавець» в рядку « ОСОБА_5 » - виконані не ОСОБА_5 , а іншою особою з наслідуванням справжнього підпису ОСОБА_5 . При цьому відповідач по справі не був позбавлений права вимагати у ОСОБА_5 здійснити підпис договору оренди у його присутності. 
Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що між сторонами в подальшому планувалося укладання договору купівлі-продажу вказаного об`єкту, та ОСОБА_3 на той момент уже передав ОСОБА_5 5 000 доларів США у якості оплати за об`єкт, а для безперешкодного доступу до об`єкту сторони уклали вищевказаний договір оренди, не підтверджені належними та допустимими доказами, в розумінні ст.ст. 12,81 ЦПК України, як до попереднім договором купівлі-продажу, чи угодою про намір у майбутньому укласти договір купівлі-продажу вказаного об`єкту. 
Не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення доводи апеляційної скарги представника відповідача про те, що досудовим розслідування у кримінальних провадженнях, на які посилаються позивачі в своїй позовній заяві, причетність відповідача до підробки підпису ОСОБА_5 не встановлена та на думку відповідача ОСОБА_3 підпис в договорі міг бути умисно проставлений іншою особою в інтересах ОСОБА_5 , оскільки матеріалами справи установлено, що підписи від імені ОСОБА_5 у Договорі оренди (майнового найму) нежитлового приміщення від 20 травня 2015 року на третьому аркуші в графі «Орендодавець» в рядку « ОСОБА_5 » та у Акті приймання-передачі до договору оренди (майнового найму) нежитлового приміщення від 20 травня 2015 року в графі «Орендодавець» в рядку « ОСОБА_5 » - виконані не ОСОБА_5 , а іншою особою з наслідуванням справжнього підпису ОСОБА_5 . При цьому в даному випадку, при вирішенні даного спору, не має вирішального значення хто саме причетний до підробки підпису ОСОБА_5 , вирішальним є той факт, що ОСОБА_5 не підписував Договір оренди (майнового найму) нежитлового приміщення від 20 травня 2015 року та Акт приймання-передачі до договору оренди (майнового найму) нежитлового приміщення від 20 травня 2015 року.
До посилань апелянта на те, що позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні в суді першої інстанції вказував на те, що розуміючи ситуацію навколо спірного складу він дозволив відповідачу безкоштовно користуватися ним протягом трьох років, що свідчить про те, що позивач ОСОБА_1 був обізнаний про те, що його покійний брат фактично продав відповідачу приміщення складу колегія суддів відносить критично, оскільки, позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні в суді першої інстанції пояснив, що восени 2015 року він, як член сім`ї тодішнього власника ОСОБА_5 , в усній формі дозволив відповідачу ОСОБА_3 тимчасово зайняти спірне приміщення складу. Також пояснив, що така домовленість між ним та ОСОБА_3 , на той час, була їм взаємовигідною. Так, ОСОБА_3 , отримував можливість тимчасово використовувати приміщення складу для власних потреб, а ОСОБА_1 переставав нести витрати по охороні цього майнового комплексу, оскільки ОСОБА_3 тимчасово згодився виконувати такі функції самостійно. Позивач ОСОБА_1 зазначив, що саме на таких умовах дозволив ОСОБА_3 перебування на складі на строк три роки.
Колегія суддів зауважує, що наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі. 
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_4 , залишити без задоволення. 
Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 11 липня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 16 січня 2024 року. 

Головуючий: 

Судді: