ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2024 року	Львів	Справа № 140/24555/23 пров. № А/857/25668/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя                                  Довга О.І.,
суддя                                                       Глушко І.В., 
суддя                                                               Запотічний І.І.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу  Військової частини НОМЕР_1  на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2023 року (головуючий суддя Каленюк Ж.В., м.Луцьк) у справі №140/24555/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В:
25.08.2023 позивач звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив: визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні із 20 серпня 2022 року по 18 липня 2023 року; зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні із 20 серпня 2022 року до дня фактичного розрахунку 18 липня 2023 року у сумі 185249,36 грн.
Позов обґрунтовує тим, що проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 та на день звільнення зі служби, виключення зі списків частини та всіх видів забезпечення 19 серпня 2022 року повного розрахунку він не отримав. Так, відповідач лише 06 вересня 2022 року здійснив виплату грошового забезпечення у сумі 111087,14 грн, 10 вересня 2022 року – компенсації за неотримане речове майно у сумі 57675,74 грн, 21 червня 2023 року – доплату компенсації за невикористану відпустку у сумі 2329,10 грн за рішенням суду у справі № 140/7587/22, 28 червня 2023 року – доплату за неотримане речове майно у сумі 968,23 грн за рішенням суду у справі №140/7591/22 та 19 липня 2023 року – одноразову грошову допомогу при звільненні у сумі 157735,13 грн. Вважає, що оскільки відповідачем було допущено затримку розрахунку при звільненні з військової служби, що є порушенням статті 116 Кодексу законів про працю України (КЗпП України), то відповідно до статті 117 КЗпП України (в редакції станом на 19 липня 2022 року) це є підставою для виплати середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку (з 20 серпня 2020 року по 18 липня 2023 року, але не більше як за шість місяців), що за розрахунком позивача становить 185249,36 грн.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2023 року адміністративним позов задоволено частково. Визнано протиправними дії 6 прикордонного Волинського загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) щодо несвоєчасного повного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні з військової служби. Стягнуто з 6 прикордонного Волинського загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 143424,95 грн (сто сорок три тисячі чотириста двадцять чотири грн 95 коп.). У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушенням норм матеріального права зазначив, що позивач на день виключення зі списків особового складу військової частини 19 серпня 2022 року претензій щодо виплати грошового забезпечення не заявляв. При цьому, виплата одноразової грошової допомоги та компенсації за речове майно проведена на виконання рішень судів, тобто внаслідок вирішення спору щодо необхідності виплати коштів. На думку апелянта, стаття 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплат. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити.
Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Враховуючи те, що рішення суду першої інстанції не оскаржується в частині відмови в задоволенні позову, відтак, у відповідності до статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає оскаржуване рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У відповідності до частини першої  статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України  (КАС) суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення  з огляду на наступні підстави.
Судом встановлені наступні обставини.
Позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 . 
Наказом начальника НОМЕР_3 прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 18 серпня 2022 року № 688-ОС ОСОБА_1 звільнено з військової служби на підстав підпункту “г” пункту 3 часини п`ятої статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок та військову службу”, а наказом від 19 серпня 2022 року №695-ОС виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 19 серпня 2022 року.
Зі змісту наказу від 19 серпня 2022 року №695-ОС слідує, що ОСОБА_1 при звільненні належить виплатити, зокрема, компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку за 2022 рік за 20 календарних днів, компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2022 роки загальною тривалістю 112 календарних днів, надбавку за особливості проходження служби в розмірі 40 відсотків від посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років, премію у розмірі 205 відсотків від посадового окладу (за період з 01 по 19 серпня 2022 року).
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 17 січня 2023 року у справі №140/7589/22, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 01 червня 2023 року, зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_1 нарахування та виплату одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, встановленої частиною другою статті 15 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”.
Також, рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 23 січня 2023 року у справі №140/7591/22, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 01 червня 2023 року, зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за належне, але не отримане протягом проходження військової служби речове майно відповідно до Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 березня 2016 року №178, без застосування пропорції часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати підписання наказу про виключення зі списків особового складу органу Держприкордонслужби за цінами предметів речового майна, визначеними станом на 01 січня 2022 року розпорядженням Адміністрації Державної прикордонної служби України від 14 січня 2022 року №27/0/10-22-Р “Про доведення закупівельної вартості предметів речового майна для нарахування грошової компенсації” (з урахуванням виплачених сум).
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 26 січня 2023 року у справі №140/7587/22, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26 травня 2023 року, зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за виконання обов`язків військової служби, пов`язаних з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я за 2013 та 2014 роки.
Як вбачається з довідки від 09 жовтня 2023 року №14/15, станом на 19 серпня 2022 року до виплати ОСОБА_1 при звільненні належало 329794,71 грн. Фактично кошти виплачено: 06 вересня 2022 року - у сумі 111087,14 грн (компенсація щорічної основної відпустки, щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій, додаткової грошової винагороди, грошового забезпечення); 10 вересня 2022 року - у сумі 57675,11 грн (компенсація за неотримане речове право); 21 червня 2023 року – у сумі 2329,10 грн (доплата за рішенням суду компенсації відпустки), 28 червня 2023 року – у сумі 968,23 грн (доплата за рішенням суду компенсації за неотримане речове майно); 19 липня 2023 року – у сумі 157735,13 грн (одноразова грошова допомога при звільненні).
Банківською випискою за карткою позивача підтверджено виплату коштів.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів ті обставини, на яких ґрунтуються його заперечення.
Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком з огляду на наступне.
Згідно із положеннями частини 2  статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
За змістом статті 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначені Законом України від 20 грудня 1991 року №2011-XII “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” (Закон №2011-XII).
Згідно з статтею 1-2 цього Закону військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.
Відповідно до пункту 2 статті 9 Закону № 2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Пунктом 293 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі, затвердженого Указом Президента України від 29 грудня 2009 року № 1115/2009, особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпеченням. У разі спору про розмір сум, належних військовослужбовцю при звільненні, йому в день виключення із списків особового складу виплачується сума, не оспорювана керівництвом органу Держприкордонслужби, у якому проходив службу цей військовослужбовець.
З наведеного вбачається, що при звільненні з військової служби та виключенні зі списків особового складу військової частини з військовослужбовцем повинен бути повністю проведений розрахунок.
Колегія суддів вказує, що Законом № 2011-XII та іншими нормативно-правовими актами, які регулюють питання прийняття, проходження та звільнення з військової служби, не встановлено відповідальність за невчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті. Водночас, такі питання врегульовані КЗпП України.
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України (у редакції, чинній на момент звільнення позивача зі служби) роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Згідно з статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
Статтею 117 КЗпП України передбачено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Так у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Оглядаючи матеріали справи, колегія суддів зазначає, що на дату звільнення з військової служби, виключення зі списку особового складу та всіх видів забезпечення (19 серпня 2022 року) відповідач не провів з позивачем остаточний розрахунок та не виплатив йому безспірних сум. При цьому, остання сума (одноразова грошова допомога при звільненні) на картковий рахунок позивача перерахована 19 липня 2023 року, що підтверджується довідкою Військової частини НОМЕР_1 від 09 жовтня 2023 року №14/15. Всього ОСОБА_1 після звільнення було виплачено відповідачем 329794,71 грн. Наведене дає підстави для висновку, що відповідач не дотримався обов`язку провести розрахунок із позивачем у день звільнення.
Обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу проводиться згідно з вимогами постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 “Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати” (Порядок №100).
Згідно з пунктом 2 розділу ІІ Порядку №100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
Відповідно до пункту 8 розділу VI Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Згідно з пунктом 5 розділу І Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 25 червня 2018 року №558 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 23 липня 2018 року за №854/32306), розмір грошового забезпечення, що належить військовослужбовцю не за повний місяць, а за декілька днів, визначається, ураховуючи кількість календарних днів у цьому місяці.
Відповідно до довідки Військової частини НОМЕР_2 про середньоденну заробітну плату середньоденний заробіток ОСОБА_1 становить 775,27 грн (47291,40 грн/61, де 61 – кількість календарних днів у червні-липні 2022 року, 47291,40 грн грошове забезпечення за червень-липень 2022 року, по 23645,70 грн за місяць).
Період затримки розрахунку при звільненні розпочинається з першого дня після звільнення, а закінчуватися днем, що передує дню остаточного розрахунку, оскільки саме в цей період у роботодавця існує заборгованість перед звільненим працівником, що у випадку із позивачем становить 333 календарні дні (з 20 серпня 2022 року по 18 липня 2023 року).
Проте, зважаючи на внесені у статтю 117 КЗпП України зміни Законом України від 01 липня 2022 року №2352-IX “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин” щодо виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, Військова частина НОМЕР_2 повинна виплатити позивачу його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців (з 20 серпня 2022 року по 20 лютого 2023 року; при цьому строк, що визначається місяцями, закінчується у відповідне число останнього місяця строку), що становить 143424,95 грн (775,27 грн х 185 днів).
Апеляційний суд зауважує, що у порівнянні із несвоєчасно виплаченими відповідачем ОСОБА_1 сумами після звільнення (згідно з довідкою відповідача виплачено 329794,71 грн), сума середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (не більше як за шість місяців) 143424,95 грн є співмірною.
Таким чином, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції стягнення з відповідача на користь позивача середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 143424,95 грн (за шість місяців).
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.
Згідно з  ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених  статтею 78 цього Кодексу. 
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.
В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 308,  311,  315,  316,  321,  322,  325,  328 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1  залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2023 року у справі № 140/24555/23 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України. 

Головуючий суддя	 	О. І. Довга 	
судді	 	І. В. Глушко 	
 	 	І. І. Запотічний