КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження                                                                  Доповідач - Кулікова С.В.
№ 22-ц/824/16162/2023
  
П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
м. Київ                                                                                               Справа № 761/23065/22
 
13 грудня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді      - Кулікової С.В.
суддів                           - Музичко С.Г.
                                      - БолотоваЄ.В.
при секретарі               - Кіпрік Х.В.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги представника позивача ОСОБА_1 адвоката Дем`янової Каріни Олександрівни та фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 вересня 2023 року та на додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 вересня 2023 року, ухвалених під головуванням судді Романишеної І.П., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, неустойки та виселення із орендованого приміщення,-
 
в с т а н о в и в:
 
У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ФОП ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, неустойки та виселення із орендованого приміщення.
В обґрунтування позовних вимог, з урахуванням заяв про збільшення розміру позовних вимог від 12.12.2022 року та від 03.02.2023 року, які були прийняті ухвалою суду від 27.02.2023 року, позивач посилається на те, що 01.08.2018 року між ним та відповідачем було укладено договір оренди приміщення б/н. Згідно п. 1 договору оренди Орендодавець передає в оренду Орендарю, а Орендар приймає в оренду у Орендодавця приміщення за адресою: АДРЕСА_1 на умовах визначених договором. Площа приміщення складає 79 кв.м. Вказане приміщення належить позивачу на підставі договору дарування від 01.04.2003 року № 4601. Пунктом 7.1. договору погоджено, що щомісячна орендна плата становить 1300 доларів США в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату розрахунку. Згідно п. 7.2 договору орендна плата вноситься авансовим платежем готівкою за кожен місяць оренди не пізніше 10 числа розрахункового місяця. На виконання умов договору орендодавець передав, а орендар в свою чергу прийняв в користування об`єкт оренди за актом приймання-передачі приміщення від 01.08.2018 року. Після закінчення терміну договору 01.07.2021 року, у відповідності до п.6.1 договору, договір було автоматично пролонговано спільною згодою сторін до 01.07.2022 року. 
Позивач вказував, що починаючи з березня 2022 року відповідач не сплачує кошти за оренду згідно договору, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка становить 8300 доларів США, лише у липні 2022 року відповідач сплатила 800 доларів США. 
30.09.2022 року позивачем було направлено відповідачу лист-претензію з вимогою про сплату заборгованості, а також з вимогою звільнити орендоване приміщення, яка була отримана відповідачем. 
Разом з тим, заборгованість не сплачена, а орендоване приміщення не звільнено.
Послаючись на те, що відповідач всупереч вимогам законодавства та умовам договору свого обов`язку щодо повернення орендованого майна не виконала, фактично ухиляється від виконання такого, позивач просив:
- виселити орендаря з орендованого нежитлового приміщення;
- стягнути заборгованість за договором оренди нежитлового приміщення в сумі          303 531, 00 грн., неустойку за жовтень - листопад 2022 року у розмірі 190 164,00 грн., за грудень, січень, лютий 2023 року в сумі 285 246,00 грн., а також стягнути з відповідача судові витрати.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 05 вересня 2023 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість з орендної плати у сумі 160 908,00 грн. та неустойку в розмірі 95 082,00 грн.
Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 2 559,90 грн.
В решті позовних вимог - відмовлено.
У вересні 2023 року представник позивача звернулася до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення, в якій просила ухвалити додаткове рішення про стягнення з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 29 000 грн.
Додатковим рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 20 вересня 2023 року заяву представника позивача про ухвалення додаткового рішення задоволено частково.
Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 9 530,52 грн.
Представник ОСОБА_1 адвокат Дем'янова К.О. звернулася з апеляційною скаргою на рішення та на додаткове рішення, в якій просила скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05.09.2023 року та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі, а також стягнути витрати на правову допомогу у розмірі 29 000 грн. та 5 026,13 грн. судового збору за подання позову та 4 826,88 грн. судового збору при поданні заяв про збільшення позовних вимог, вирішити питання судових витрат, понесених при розгляді справи судом апеляційної інстанції.
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначала, що судом не враховано таких обставин, що відповідач могла продовжувати здійснювати свою господарську діяльність у приміщенні і отримувати кошти від продажу товарів готівкою. Крім того, суд не врахував, що згідно виписки АТ «КБ «ПриватБанк» відповідачем 20.04.2022 року сплачено 550,00 грн. ТОВ «Київські енергетичні послуги» за березень 2022 року, що свідчить про користування відповідачем приміщенням. Також, суд першої інтсанції не врахував, що свідки є заінтересованими особами, тому їх покази не можуть братися до уваги.
Звертала увагу суду на те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам, наданих позивачем щодо вжиття заходів з його боку для повернення майна з оренди.
Вважає, що судом першої інстанції не надано об'єктивної оцінки саме неналежній поведінці відповідача, як орендаря, оскільки саме через наявність заборгованості з орендної плати, неналежний стан приміщення скаржник і не приймав приміщення з оренди, а висновок суду про те, що надані відповідачем акти про неявку позивача для підписання акту приймання-передачі майна з оренди свідчать про неналежну повідку саме позивача є хибним.
Зауважувала, що судом не вирішено вимогу скаржника щодо виседення відповідача з орендованого приміщення.
Не погоджуючись з рішенням суду, з апеляційною скаргою звернулася відповідач ФОП ОСОБА_2 , в якій просила скаусвати рішення Шевченківського районного суду міста Києва та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Апеляційна скарга відповідача мотивована тим, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначала, що судом не було взагалі досліджено факт несвоєчасного повідомлення позивачем - відповідача про вимогу виселення з приміщення до 10.10.2022 та необхідність погасити до 07.10.2022 заборгованість, яка начебто наявна на думку позивача, що вочевидь є грубим порушенням позивачем норм права в частині добросовісності та своєчасності, а також звичаїв ділового обороту.
Звертала увагу, що саме позивачеві було вигідно не з'явитися 10.10.2022 року до квартири для повернення відповідачем предмету оренди, адже це тягне за собою сплату на його користь неустойки у вигляді подвійної плати за користування майном за час прострочення відповідно до ч. 2 ст. 785 ЦК України.
Посилалася на те, що суд, визнавши обгрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача неустойки, не дослідив, що така вимога позивача суперечить нормам матеріального права, оскільки стягнення неустойки під час воєнного стану заборонено.
Зауважувала, що невиконання умов договору відповідачем є наслідком поважних та об`єктивних причин, як ведення бойових дій та військова агресія проти України з боку Російської Федерації, що визнана форс-мажорними (непереборними обставинами), які сторони не могли передбачити на час укладення договору.
Вказувала, що протягом всього часу перебування за кордоном, відповідач дійсно не користувалася та не могла фізично користуватися орендованим майном.
Також не погоджуючись з додатковим рішенням, представник відповідача подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати додаткове рішення, та відмовити в задоволенні заяви представника позивача про стягнення судових витрат, посилаючись на те, що судове рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Зазначала, що сторона відповідача не отримувала заяву про ухвалення додаткового рішення та судову повістку про призначене судове засідання, а відтак відповідач та її представник були позбавлені можливості подати будь-які заперечення та пояснення.
Вважає, що стороною позивача було явно завищено розмір витрат на правову допомогу, що вбачається навіть із сум, які було заявлено у попередньому розрахунку сум судових витрат. Вважають, що витрати на правову допомогу критеріям розумності розмірів, виходячи з конкретних обставин справи не відповідають.
В судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Дем'янова К.О. підтримала доводи своєї апеляційної скарги та просила її задовольнити, а в задоволенні апеляційної скарги відповідача відмовити.
Представник фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 адвокат Луніна О.В. підтримала доводи апеляційної скарги відповідача та просила її задовольнити, а в задоволенні апеляційної скарги представника позивача відмовити.
Заслухавши доповідь судді Кулікової С.В., пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, рішення та додаткове рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Судом встановлено, що 01.08.2018 року було укладено договір оренди приміщення, відповідно до умов якого,    ОСОБА_1 (за договором Орендодавець) передає в оренду ОСОБА_2 (за договором - Орендар), а Орендар приймає в оренду в орендодавця приміщення за адресою: АДРЕСА_1 (за договором - приміщення), на умовах визначених цим договором.
Орендоване приміщення за адресою:          АДРЕСА_1 , належить позивачу, що вбачається з договору дарування від 01.04.2003 року № 4601.
Відповідно до п. 3 договору, приміщення, що є предметом цього договору має 79 кв. м. загальної площі.
Згідно п. 5 приміщення надається орендарю в оренду для представницької діяльності.
Згідно п. 6 термін оренди приміщення встановлюється на 35 місяців, починаючи з 01.08.2018 року по 01.07.2021 року.
Пунктом 6.1 визначено, що Орендар має право продовжити термін договору оренди за згодою Орендодавця, сповістивши про це Орендодавця письмово не менш ніж за 30 днів до закінчення первинного терміну оренди. Продовження терміну оренди на додатковий термін здійснюється на умовах, встановлених на момент продовження оренди. Орендар і Орендодавець повинні зареєструвати всі документи, необхідні для доказу факту продовження первинного терміну оренди на додатковий термін. Договір буде автоматично пролонгований, якщо обидві сторони не заперечують. Орендар має право в будь якому разі достроково припинити дію цього договору попередньо письмово повідомивши про це орендодавця не пізніше ніж за один місяць до дати розірвання договору.
Згідно п. 6.2 договору, у випадку, якщо орендар не повідомляє орендодавця про наміри продовжити термін оренди, згідно з досягнутою домовленістю, орендар повинен звільнити приміщення в кінці терміну оренди.
Пунктом 7.1 визначено, що місячна орендна плата становить 1300 доларів США в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату розрахунку.
Відповідно до п. 7.2 Договору, орендна плата вноситься авансовим платежем готівкою за кожний місяць оренди не пізніше 10 числа розрахункового місяця.
Згідно п. 7.3 перший платіж включає оплату за перший місяць оренди з 02.08.2018 року та останній місяць оренди з 02.06.2021 року по 01.07.2021 року і складає гривневий еквівалент 2600,00 доларів США.
Згідно акта прийому-передачі приміщення, який є додатком № 1 до договору оренди приміщення від 01.08.2018 року, сторони підписали вказаний акт прийому-передачі майна.
01.06.2021рокусторони відповідно до п.6.1 договору погодили автоматичне продовження договору до 01.07.2022 року.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з обгрунтованості вимог щодо стягнення з відповідача орендної плати за період з 01.05.2022 року по 30.09.2022 року за договором оренди від 01.08.2018 року в розмірі 4400,00 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ станом на день звернення до суду з позовом 160 908,00 грн. та неустойки в розмірі 95 082, 00 грн.При цьому, суд не вбачав підстав для виселення відповідача з орендованого приміщення, оскільки відповідач не чинить перешкоди позивачу у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, а позивачем не надано переконливих та належних доказів, які б свідчили про протилежне.
Такі висновки суду першої інстанції грунтуються на нормах матеріального та процесуального права.
Пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення прав та обов`язків, є, зокрема, договори та інші правочини.
Згідно із частинами першою та другою статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію: передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо, або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 626, частини першої статті 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Статтею 759 ЦК України визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).
За частиною першою статті 763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором.
Згідно зі статтею 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.
Встановлено, що внаслідок невиконання своїх зобов'язань за договором оренди щодо сплати орендних платежів, у відповідача виникла заборгованість перед позивачем за період з березня 2022 року по вересень 2022 року.
Разом з тим, наявними у матеріалах справи доказами підтверджено неможливість використання орендованого приміщення та виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором з орендної плати за березень 2022 року та квітень 2022 року у зв'язку з форс-мажорними обставинами (воєнні дії).
Відтак, враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача орендної плати за період з 01.05.2022 року по 30.09.2022 року в розмірі  4 400 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ станом на день звернення до суду з позовом 160 908,00 грн.
За статтею 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.
Зазначеною нормою визначено обов`язок наймача щодо повернення речі у разі припинення договору найму, а також передбачено право наймодавця вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.
Однією із основних умов застосування статті 785 ЦК України як щодо зобов`язання повернути майно, так і щодо сплати неустойки є встановлення факту припинення дії договору та користування річчю поза межами дії договору без наявності на те правових підстав.
Встановлено, що договір оренди припинив дію 30 вересня 2022 року, а відповідач не повернула майно власнику та продовжувала користуватися ним без належних правових підстав.
Після спливу строку дії договору невиконання чи неналежне виконання обов`язку з негайного повернення речі свідчить про неправомірне користування майном, яке було передане в найм (оренду). Тому права та обов`язки наймодавця і наймача, що перебували у сфері регулятивних правовідносин, переходять у сферу охоронних правовідносин та охоплюються правовим регулюванням за частиною другою статті 785 ЦК України, яка регламентує наслідки невиконання майнового обов`язку щодо негайного повернення речі наймодавцеві.
Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма статті 762 ЦК України («Плата за користування майном») і охоронна норма частини другої статті 785 ЦК України («Обов`язки наймача у разі припинення договору найму») не можуть застосовуватися одночасно, адже орендар не може мати одночасно два обов`язки, які суперечать один одному: сплачувати орендну плату, що здійснюється за правомірне користування майном, і негайно повернути майно.
За статтями 610, 611, 612 ЦК України невиконання зобов`язання у погоджений сторонами в договорі строк є порушенням зобов`язання, що зумовлює застосування до боржника наслідків, установлених договором або законом.
За приписами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (частина перша статті 548 ЦК України).
Тобто неустойка згідно із частиною другої статті 785 ЦК України розглядається як законна неустойка і застосовується незалежно від погодження сторонами цієї форми відповідальності в договорі найму (оренди).
Водночас неустойка за частиною другою статті 785 ЦК України має спеціальний правовий режим, який обумовлений тим, що зобов`язання наймача (орендаря) з повернення об`єкта оренди є майновим і виникає після закінчення дії договору. Наймодавець (орендодавець) у цьому випадку позбавлений можливості застосовувати щодо недобросовісного наймача інші ефективні засоби впливу задля виконання відповідного зобов`язання, окрім як використання права на стягнення неустойки в розмірі подвійної плати за користування орендованим майном.
Такий висновок викладений у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19 квітня 2021 року в справі № 910/11131/19.
Як видно із змісту позовних заяв, звертаючись до суду, позивач зазначив, що всупереч вимог договору оренди та вимог власника, відповідач продовжувала користуватися об`єктом оренди (приміщенням, магазином) і після закінчення строку його дії. При цьому, обґрунтовуючи свої вимоги в цій частині, позивач посилався на частину другу статті 785 ЦК України.
Однак, встановлено, що починаючи з 31 жовтня 2022 року відповідач вчиняла дії щодо повернення майна позивачу, однак останній на зустрічі не з'являвся.
Таким чином, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції в частині обґрунтованості позовних вимог позивача про стягнення неустойки за користування майном у позадоговірний період за жовтень 2022 року та щодо відсутності підстав для стягнення неустойки за листопад та грудень 2022 року, січень та лютий 2023 року в зв'язку з ухиленням позивача від обов'язку прийняти майно.
Також апеляційний суд погоджується з висноками суду першої інтсанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог про виселення відповідача з приміщення, оскільки відповідач не чинить перешкоди позивачу у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, а позивачем не надано переконливих та належних доказів, які б свідчили про протилежне. Неналежний, на думку позивача, стан орендованого приміщення, що слугувало підставою для непідписання акта приймання-передачі приміщення не свідчить про наявність підстав для виселення відповідача. 
Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема: верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони,на користь якої ухвалене судове рішення.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша та третя статті 13 ЦПК України).
Таким чином, висновки суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, правильно застосовані норми матеріального та процесуального права.
Судом всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими (частина третя статті 89 ЦПК України).
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться лише до переоцінки доказів на користь однієї зі сторін, а відтак відсутні підстави для їх задоволення та скасування рішення суду.
Ухвалюючи у справі додаткове рішення про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 9 530,52 грн., суд першої інстанції виходив з того, що надані стороною позивача документи підтверджують надання послуг з правової допомоги, а відтак наявні підстави для стягнення витрат на правову допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції враховуючи наступне.
Статтею 270 ЦПК України встановлено порядок ухвалення судом додаткового рішення у цивільній справі, відповідно до якого суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; судом не вирішено питання про судові витрати; суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.
Отже, процесуальним законом визначено вичерпний перелік підстав для ухвалення додаткового рішення, однією з яких є невирішення питання про судові витрати разом з ухваленням судового рішення у справі (пункт 3 частини першої статті 270 ЦПК України).
Частиною другою статті 270 ЦПК України передбачено, що заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення.
За загальним правилом у судовому рішенні повинні бути розглянуті усі заявлені вимоги, а також вирішені всі інші, зокрема й процесуальні питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також невирішення окремих процесуальних питань, зокрема розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення.
Додатковими судовими рішеннями є додаткове рішення, додаткова постанова чи додаткова ухвала, якими вирішуються окремі правові вимоги, котрі не вирішені основним рішенням, та за умови, якщо з приводу позовних вимог досліджувались докази (для рішень, постанов) або вирішені не всі клопотання (для ухвал). Крім того, додаткові рішення можуть прийматися, якщо судом при ухваленні основного судового рішення не визначено способу його виконання або не вирішено питання про судові витрати.
Додаткове судове рішення є невід`ємною складовою основного судового рішення.
Тобто, додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти.
У частині першій статті 59 Конституції України закріплено право кожного на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України таке право є гарантованою Конституцією України можливістю фізичної особи одержати юридичні (правові) послуги (абзац другий пункту 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000). Це право є одним із конституційних, невід`ємних прав людини і має загальний характер; реалізація права на правову допомогу не може залежати від статусу особи та характеру її правовідносин з іншими суб`єктами права; вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати; конституційне право кожного на правову допомогу за своєю суттю є гарантією реалізації, захисту та охорони інших прав і свобод людини і громадянина, і в цьому полягає його соціальна значимість (абзаци третій, четвертий, п`ятий підпункту 3.1, абзац перший підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009).
Відповідно до частини першої, другої статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
У відповідності до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).
За приписами частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.
Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи (частини перша, третя статті 134 ЦПК України).
Відповідно до положень частин першої, другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
У частині другій статті 141 ЦПК України встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Виходячи зі змісту частини восьмої статті 141 ЦПК України, сторона може подати докази на підтвердження розміру витрат, які вона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, у тому числі і після судових дебатів, але виключно за сукупності двох умов: по-перше, ці докази повинні бути подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, і по-друге, сторона зробила відповідну заяву про розподіл судових витрат до закінчення судових дебатів.
Зазначене узгоджується із положенням частини першої статті 182 ЦПК України про те, що учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань при розгляді справи судом.
Тобто саме заінтересована сторона повинна вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 3 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та від 22 листопада 2019 року у справі № 910/906/18
У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що однією з основних засад (принципів) судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Метою запровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді та захиститися у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до врегулювання спору в досудовому порядку. Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу; 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами: - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу; 3) розподіл судових витрат.
У відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Статтею 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.
Згідно зі статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
Отже, розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
У постановах Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18), від 03 березня 2021 року у справі № 640/18964/17 (провадження № 61-9690св20) звернуто увагу на те, що при обчисленні гонорару слід керуватися, зокрема умовами укладеного між замовником і адвокатом договору про надання правової допомоги (частина друга статті 137 ЦПК України, частина друга статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).
У додатковій постанові Верховного Суду від 17 січня 2022 року у справі № 756/8241/20 (провадження № 61-9789св21) зазначено, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 зроблено висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
Розглядаючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації.
Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22 грудня 2018 року у справі № 826/856/18.
Згідно із частиною четвертою статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина третя статті 141 ЦПК України).
Тобто, ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: їх дійсність; необхідність; розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 8 червня 2021 року у справі № 550/936/18.
Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Ці висновки узгоджуються й з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 та постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18.
Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Також, у пункті 154 рішення ЄСПЛ у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму (аналогічна правова позиція викладена Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у додаткових постановах від 20 травня 2019 у справі №916/2102/17, від 25 червня 2019 у справі № 909/371/18, у постановах від 05 червня 2019 року у справі № 922/928/18, від 30 липня 2019 року у справі №911/739/15 та від 1 серпня 2019 року у справі № 915/237/18).
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.
Ураховуючи вимоги статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Виходячи з обставин справи, які склалися у даному випадку, категорії та строку розгляду справи, надавши оцінку доказам щодо фактично понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, врахувавши співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; складності справи та її значення для сторін, а також урахувавши критерії реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що витрати на правову допомогу документально підтверджені у розмірі 29 000 грн.
Розмір такого стягнення судових витрат на правничу допомогу є розумним та справедливим, відповідає принципу співмірності із складністю справи та виконаним адвокатом обсягом робіт, при цьому захищає права позивача на отримання коштів, які він був змушений реально затратити з метою захисту своїх прав та інтересів в місцевому суді, а також відповідає завданню цивільного судочинства, проголошеному у статті 2 ЦПК України.
Суд першої інстанції також зважив і на ту обставину, що позовні вимоги були задоволені лише частково, тому визначений судом розмір витрат - 9 530,52 грн. на професійну правничу допомогу адвоката відповідає принципу пропорційності, що узгоджується з положеннями частини другої статті 141 ЦПК України.
Аналізуючи питання обсягу дослідження аргументів представника відповідача та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків районного суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарги не спростовують законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги відповідача є необґрунтованими, додаткове рішення суду першої інстанції про стягнення з витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 9 530,52 грн. в даній справі ухвалено в межах заявлених сторонами вимог, відповідно положень матеріального та процесуального законодавства і підстави для його скасування відсутні.
Керуючись  ст.ст.  367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-
п о с т а н о в и в:
Апеляційні скарги  ОСОБА_1 адвоката Дем`янової Каріни Олександрівни та фізичної-особи підприємця ОСОБА_2 -  залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 вересня 2023 року - залишити без змін.
Додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 вересня 2023 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанову.
 
Повний текст постанови складено 08 січня 2024 року.

Головуючий:                                     Судді: