ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2024 року	Львів	Справа № 500/3336/22 пров. № А/857/14431/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                                  Коваля Р. Й.,
суддів                                                                       Гуляка В. В.,
                                                                                 Ільчишин Н. В.,

розглянувши у письмовому провадженні у м. Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 18 квітня 2023 року (ухвалене за правилами спрощеного позовного провадження у м. Тернополі суддею Подлісною І.М.) в адміністративній справі № 500/3336/22 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії, 

                                                    В С Т А Н О В И В :

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду із вказаним позовом, в якому просив:
-          визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення повного розрахунку з ним при звільненні;
-          зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити йому, середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 30.11.2017 (наступний день звільнення) по 11.08.2022 (переддень фактичного розрахунку) відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 з одночасною компенсацією при виплаті сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими да особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 44 від 15.01.2004.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 29.11.2017 його було виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення військової частини НОМЕР_1 . Разом з цим, остаточний розрахунок проведено з ним лише 12.08.2022, що підтверджується платіжним дорученням виплат грошового забезпечення за рішенням суду за серпень 2022 року № 3214 від 11.08.2022. Тобто, з вказаного видно, що остаточний розрахунок відповідачем здійснено не у день його звільнення/виключення із списків особового складу частини (29.11.2017), а з порушенням строків, встановлених статтею 116 Кодексу законів про працю України - 12.08.2022.
Таким чином, позивач вважав, що присутні всі правові підстави для зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити йому середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, а саме з 30.11.2017 по 11.08.2022, враховуючи вимоги Порядку № 100, враховуючи при цьому п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 44 від 15.01.2001.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 18 квітня 2023 року позов задоволено частково.
Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення своєчасного повного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні з військової служби.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 , середній заробіток за час затримки повного розрахунок при звільненні з військової служби (за період з 30.11.2017 (наступний день звільнення) по 11.08.2022 (переддень фактичного розрахунку) відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.
У задоволенні решти позовних вимог слід відмовлено.

Не погодившись із цим рішенням, його оскаржила Військова частина НОМЕР_1 , яка вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права, а також з неповним з`ясуванням обставин справи. Тому просило скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що положення статті 117 Кодексу законів про працю України не поширюється на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати. Крім того, зазначає, що позивач за наявності спору з відповідачем щодо розміру належних при звільненні сум, тривалий час (більше 4 років) не звертався до суду. 

Відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у зв`язку з розглядом справи у письмовому провадженні фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом, молодший сержант запасу ОСОБА_1 , в період з вересня 2015 р. по 29.11.2017 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 міста Бахмут.
29.11.2017 згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 29.11.2017 № 150 ОСОБА_1 звільнено у запас за підпунктом «ї» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та з 29.11.2017 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 22.11.2021 у справі № 500/8187/21 позов ОСОБА_1 задоволено частково. 
Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови в проведенні та виплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1  за період з 01.01.2016 по 28.02.2018. 
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.01.2016 по 28.02.2018. 
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
З наведеного видно, що 29.11.2017 позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення військової частини НОМЕР_1 ., проте, остаточний розрахунок проведено з позивачем лише 12.08.2022, що підтверджується платіжним дорученням виплат грошового забезпечення за рішенням суду за серпень 2022 року № 3214 від 11.08.2022.
ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про нарахування та виплату йому середнього заробітку за весь час затримки виплати індексації грошового забезпечення за період з 30.11.2017 по 11.08.2022 (оскільки заборговану індексацію він отримав лише 12.08.2022) на підставі ст.117 КЗпП України та відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 № 100.
Згідно листа відповіді командира військової частини НОМЕР_1 від 12.09.2022 № 718 позивач отримав відмову у виплаті середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні в добровільному порядку та копію платіжного доручення.
Позивач, вважаючи, що відповідачем несвоєчасно проведено повний розрахунок при звільненні, звернувся із цим позовом до адміністративного суду.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції мотивував його тим, що у зв`язку з несвоєчасним проведенням розрахунку при звільненні відповідач повинен був виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку.
Позаяк відповідач не виплатив цю суму позивачу, суд вважав, що на користь позивача, щодо якого мала місце несвоєчасність розрахунку при звільненні, підлягає стягненню сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України від 10 грудня 1971 року № 322-VIII (далі - КЗпП України) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» визначено, що, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи – по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.
Не можна вважати спором про розмір сум, належних до виплати при звільненні, спір про відрахування із заробітної плати (на відшкодування матеріальної шкоди, на повернення авансу тощо), оскільки він вирішується в іншому встановленому для нього порядку.

Апеляційна скарга стосується питання застосування частини другої статті 117 КЗпП України у випадку, якщо безпосередньо після звільнення між працівником і роботодавцем не виникло спору щодо належних звільненому працівникові сум.

Суд зазначає, що Верховний Суд сформував висновок щодо підстав для стягнення з роботодавця середнього заробітку відповідно до статті 117 КЗпП України у згаданому контексті.

У постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 825/742/16 Верховний Суд зазначив таке:
30. Аналіз наведених положень свідчить про те, що підставою для виплати передбаченого статтею 117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини 1 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; відсутність спору щодо їх розміру; невиплата нарахованих сум в день звільнення.
Підставою для виплати передбаченого статтею 117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини 2 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; незгода працівника з нарахованими/ненарахованими сумами, що стало підставою для виникнення трудового спору, який вирішився на користь працівника.
31. Незгода працівника з розміром належних до виплати при звільненні сум повинна мати активні прояви шляхом звернення до роботодавця або безпосередньо до суду.
Це звернення повинно бути здійснене відразу після виплати цих сум чи ознайомленні з їхнім розміром або принаймні у достатньо стислі строки.
Такі дії будуть свідчити про наявність спору щодо розміру належних йому сум при звільненні».

У справі № 825/742/16 Верховний Суд з`ясував, що спір щодо невиплачених при звільненні сум між роботодавцем і працівником виник більш ніж через півтора роки після звільнення. З урахуванням викладеного Верховний Суд дійшов висновку, що у такому випадку підстави для застосування положень статті 117 КЗпП України відсутні.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 28.11.2022 року у справі № 380/693/20.
З матеріалів справи видно, що позивач був звільнений з військової служби 29.11.2017, і безпосередньо після звільнення у нього не виникло зауважень щодо нарахованих і виплачених йому сум.

За захистом свого порушеного права внаслідок неправильного обрахунку індексації грошового забезпечення позивач звернувся до суду у листопаді 2021 року і цей спір був вирішений судом першої інстанції 22 листопада 2021 року. 

Посилаючись на вищезазначене рішення, позивач у вересні 20232 року звернувся до суду з вимогами про нарахування та виплату середнього заробітку за увесь час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.11.2017 (наступний день звільнення) по 11.08.2022 (переддень фактичного розрахунку).

Отже, у цій справі спір про належні позивачеві суми при звільненні виник через більш ніж чотири роки після звільнення, у зв`язку з чим у спірних правовідносинах не настало передбачених у частині другій статті 117 КЗпП України умов для стягнення середнього заробітку.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є обґрунтованими та знайшли своє підтвердження в ході апеляційного перегляду рішення суду.

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям постанови відмову у задоволенні позовних вимог.
Згідно зі статтею 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення справи, через що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям постанови про відмову у задоволенні позовних вимог, з вищевикладених мотивів.
Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

                                                П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити.
Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 18 квітня 2023 року в адміністративній справі № 500/3336/22 скасувати.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України. 

Головуючий суддя	 	Р. Й. Коваль 	
судді	 	В. В. Гуляк 	
 	 	Н. В. Ільчишин