ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
04 березня 2024 року           справа №200/4830/23 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Гайдара А.В., Казначеєва Е.Г., Компанієць І.Д., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2023 року у справі № 200/4830/23 (головуючий суддя І інстанції Троянова О.В.), складеного в повному обсязі 27 жовтня 2023 року, за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

                                                                ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про:
визнання протиправним та скасування рішення про відмову у призначенні пенсії від 27.07.2023 року № 057150004859;
зобов`язання призначити пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до п. «б» ч. 1 ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року №1-р/2020, з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення, тобто з 23 січня 2020 року; 
стягнення сплаченої суми гонорару адвоката за надання правничої допомоги в розмірі 20 000,00 грн.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2023 року позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано додаткове рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області в Донецькій області про відмову у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах №057150004859 від 27.07.2023 року.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області  призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до п. «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції, яка була чинною до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року №213-VIII, з 05.10.2020 року.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. 
Не погодившись з судовим рішенням, Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Донецького окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2023 року у справі № 200/4830/23 та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. 
В обґрунтування апеляційної скарги апелянтом зазначено, що позивач не набула віку 55 років для призначення пенсії на пільгових умовах.
Вважає, що зобов`язання призначити пенсію є втручанням в дискреційні повноваження управління.
Сторони в судове зсідання не викликались, про дату та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.
Апеляційним судом витребувано у Донецького окружного адміністративного суду справу, однак листом суд першої інстанції повідомив, що справа в паперовому вигляді не формувалась. Також повідомлено, що всі документи експортовано в комп`ютерну програму «Діловодство спеціалізованого суду».
Відтак, апеляційний суд вважає за можливе здійснити апеляційний перегляд за документами, наявними в підсистемі «Електронний суд».
Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, встановив наступне
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України (паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Іллічівським РВ Маріупольського МУ УМВС України в Донецькій області 27 липня 1999 року, РНОКПП НОМЕР_2 ), є особою, що претендує на призначення пенсії за віком на пільгових умовах.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 03 березня 2021 року у справі №200/9927/20-а встановлено, що 17.12.2019 позивач звернулася до Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком. 
30.01.2020 відповідачем прийнято рішення про відмову позивачу в призначенні пенсії за віком. За змістом викладеного в рішенні позивачу на час звернення за призначенням пенсії виповнилося 50 років, загальний стаж роботи становить 33 роки 2 місяці 4 дні, загальний пільговий стаж, що надає право на призначення пенсії на пільгових умовах 13 років 1 місць 16 днів. За змістом рішення на час звернення позивач не досягла віку, необхідного для призначення пенсії за віком на пільгових умовах, через що їй відмовлено в призначенні пенсії. За змістом рішення позивач набуде право на пенсію після досягнення 55 років.
05 жовтня 2020 року позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області із заявою про призначення пенсії за віком.
22.10.2020 року Маріупольським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Донецької області прийнято рішення №114 про відмову в призначенні пенсії. Рішення було обґрунтоване тим, що відповідно до наданих документів страховий стаж ОСОБА_1 складає 34 роки та 4 дні, в тому числі пільговий (список №2) стаж складає 13 років 1 місяць 16 днів. До пільгового стажу не враховано: з 23.07.1987 р. по 01.02.1995р. на ПРАТ «ММК імені Ілліча», з 07.05.2019р. по 17.12.2019р. на ПРАТ «ММК імені Ілліча». Станом на день звернення ОСОБА_1 виповнилось 51 рік. За таких обставин, через відсутність необхідного віку відмовлено ОСОБА_1 у призначенні пенсії за нормами п.2 ч.2 ст.114 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 03 березня 2021 року у справі №200/9927/20-а задоволено частково адміністративний позов ОСОБА_1 до Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії. Визнано протиправними та скасовано рішення Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області № 3 від 30.01.2020 про відмову в призначенні пенсії, та № 114 від 22.10.2020 про відмову в призначенні пенсії. Зобов`язано Маріупольське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області розглянути повторно заяву позивача про призначення пенсії за віком із зарахуванням до пільгового стажу за Списком № 2 періодів роботи позивача з 03.08.2016 по 30.11.2016, з 24.12.2016 по 31.12.2016, 31.03.2017, з 15.05.2017 по 31.05.2017, з 26.02.2018 по 28.02.2018, 31.03.2018, розглядом питання щодо врахування у складі пільгового стажу періоду роботи з 23.07.1987 по 21.08.1992. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 16 червня 2021 року у справі №200/9927/20-а апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 03 березня 2021 р. у справі № 200/9927/20-а - залишено без задоволення. Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 03 березня 2021 р. у справі № 200/9927/20-а - залишено без змін.
На звернення представника позивача із адвокатським запитом стосовно виконання рішення від 03 березня 2021 року у справі №200/9927/20-а Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області надано відповідь листом від 17.07.2023 року, відповідно до якої у зв`язку з необхідністю додаткового вивчення питань, викладених у запиті, відповідь буде надана пізніше, в строки, визначені статтею 24 Закону України “Про адвокатуру та адвокатську діяльність”.
Окрім того, на звернення представника позивача із адвокатським запитом з питань пенсійного забезпечення Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області надано відповідь листом від 31.07.2023 року №0500-0202-8/65045, відповідно до якої на виконання рішення суду до пільгового стажу за Списком №2 зараховано періоди з 03.08.2016 по 30.11.2016, з 24.12.2016 по 31.12.2016, 31.03.2017, з 15.05.2017 по 31.05.2017, з 26.02.2018 по 28.02.2018, 31.03.2018. Страховий стаж заявниці склав 34 роки 6 місяців 14 днів. Загальний пільговий стаж за Списком №2 склав 13 років 06 місяців 14 днів. Період роботи з 23.07.1987 по 21.08.1992 електрослюсарем на «Жданівському ордену Леніна і ордену Жовтневої революції металургійному комбінаті ім. Ілліча» неможливо зарахувати до пільгового стажу роботи за Списком №1 через відсутність довідки про підтвердження пільгового характеру роботи, передбаченій постановою кабінету міністрів №637 від 12.08.1993 «Про затвердження Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній», а трудова книжка не містить всієї необхідної інформації для визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах. За результатами повторного розгляду 27.07.2023 Головним управлінням прийнято рішення №057150004859 відмовити ОСОБА_1 з 28.05.2021 в призначенні пенсії за віком відповідно до частини другої статті 114 Закону №1058 у зв`язку з недосягненням пенсійного віку 55 років.
27.07.2023 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області прийнято додаткове рішення про відмову у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах №057150004859.
Рішення обґрунтоване тим, що датою народження позивача є ІНФОРМАЦІЯ_2 . Дата вступу в силу рішення суду - 28.05.2021. Вік заявника - 51 рік. Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 03.05.2021 по справі №200/9927/20-а (далі-рішення суду) скасовано рішення Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області №3 від 30.01.2020 про відмову в призначенні пенсії, скасовано рішення Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області №114 від 22.10.2020 про відмову в призначенні пенсії; зобов`язано Маріупольське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області розглянути повторно заяву позивача про призначення пенсії за віком із зарахуванням до пільгового стажу за Списком №2 періодів роботи позивача з 03.08.2016 по 30.11.2016, з 24.12.2016 по 31.12.2016, 31.03.2017, з 15.05.2017 по 31.05.2017, з 26.02.2018 по 28.02.2018, 31.03.2018, розглядом питання щодо врахування у складі пільгового стажу періоду роботи з 23.07.1987 по 21.08.1992. У зв`язку з відсутністю у резолютивній частині рішення суду дати заяви про первинне призначення, яку необхідно повторно розглянути, прийнято рішення виконувати зобов`язання по рішенню суду з дати вступу рішення в законну силу, тобто з 28.05.2021. На виконання рішення суду до пільгового стажу за Списком №2 зараховано періоди з 03.08.2016 по 30.11.2016, з 24.12.2016 по 31.12.2016, 31.03.2017, з 15.05.2017 по 31.05.2017, з 26.02.2018 по 28.02.2018, 31.03.2018. Загальний пільговий стаж за Списком №2 склав 13 років 6 місяців 14 днів. Період роботи з 23.07.1987 по 21.08.1992 електрослюсарем на «Жданівському ордену Леніна і ордену Жовтневої революції металургійному комбінаті ім. Ілліча» неможливо зарахувати до пільгового стажу роботи за Списком №1 через відсутність довідки про підтвердження пільгового характеру роботи, передбаченій Постановою кабінету міністрів №637 від 12.08.1993 «Про затвердження Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній», а трудова книжка не містить всієї необхідної інформації для визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах. Страховий стаж заявниці склав 34 роки 6 місяців 14 днів. За результатами повторного розгляду пенсійної справи від 28.05.2021 прийнято рішення відмовити ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком відповідно до частини другої статті 114 Закону № 1058  у зв`язку з недосягненням пенсійного віку 55 років.
Отже, спірною обставиною у даній справі є наявність правових підстав для відмови у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах через недосягнення пенсійного віку та не зарахування до страхового та пільгового стажу певних періодів роботи.
Спірним питанням даної адміністративної справи є правомірність відмови у призначенні пенсії на пільгових умовах. 
Приймаючи спірне рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відмова відповідача у призначенні пенсії є протиправною, а рішення пенсійного органу таким, що підлягає скасуванню з зобов`язанням призначити пенсію.
Суд апеляційної інстанції погоджує висновки суду першої інстанції з наступних підстав.
Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 19.07.2003 №1058-IV (далі - Закон №1058-IV), право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком №1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті. Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону (частина перша).
Відповідно до частин 1, 2 статті 114 Закону № 1058-IV право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті. Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону.
Згідно частини першої статті 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII (далі по тексту - Закон №1788-XII) громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.
За приписами ст. 12 Закону № 1788-ХІІ право на пенсію за віком мають чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років, жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.
Статтею 13 Закону №1788-XII (в редакції від 02.03.2015) фактично введено поетапне збільшення пенсійного віку та стажу для працівників, зайнятих на роботах, визначених вказаною нормою, необхідних для призначення пенсії на пільгових умовах.
Натомість згідно з п. «б» ст. 13 Закону № 1788 в редакції, чинній до внесення змін Законом № 213, на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, що затверджений Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць:
чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах;
жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Законом № 213, який набрав чинності з 1 квітня 2015 року, збільшено раніше передбачений п. «б» ст. 13 Закону № 1788 вік набуття права на пенсію на пільгових умовах, зокрема, жінкам з 50 років до 55 років.
Рішенням Конституційного Суду України за № 1-р/2020 від 23.01.2020 (справа № 1-5/2018(746/15), у справі за конституційним поданням 49 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень розділу I, пункту 2 розділу III „Прикінцеві положення" Закону України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIII вирішено: визнати такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), статтю 13, частину другу статті 14, пункти "б"-"г" статті 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIII.
Стаття 13, частина друга статті 14, пункти "б"-"г" статті 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
У пункті третьому резолютивної частини рішення КСУ від 23 січня 2020 року № 1-р/2020 викладена юридична позиція щодо порядку виконання цього Рішення, а саме: застосуванню підлягають положення Закону № 1788-XII в редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах.
Згідно із частиною другою статті 8 Закону «Про Конституційний Суд України» з метою захисту та відновлення прав особи Суд розглядає питання щодо відповідності Конституції України (конституційності) акта (його окремих положень), який утратив чинність, але продовжує застосовуватись до правовідносин, що виникли під час його чинності.
У третьому пункті Рішення № 1-р/2020 визначено порядок його виконання щодо тих осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року (набрання чинності Законом № 213-VIII) на посадах, визначених у вказаних нормах.
Таким чином, Конституційний Суд в Рішенні № 1-р/2020 визначив спосіб захисту та відновлення прав осіб, що зазнали їх порушення у зв`язку з ухваленням Закону № 213-VIII.
Водночас у контексті предмету спору юридична позиція, викладена в Рішенні Конституційного Суду України від 23.01.2020 № 1-р/2020, застосовується також при оцінці змін до Закону № 1058-IV, які регламентують спірні правовідносини та рішення відповідача.
У пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 «Про застосування Конституції України» вказано, що оскільки Конституція України, як зазначено в її статті 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.
Тому, ґрунтуючись на юридичній позиції Рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 № 1-р/2020, суд вважає, що ідентична правова норма, яка міститься в Законі України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» № 2148-VIII, теж не відповідає Конституції України, а тому не підлягає застосуванню.
Водночас суд бере до уваги, що згідно із пунктом 5 статті 62, пунктом 4 частини другої статті 63 Закону № 2136-VIII Сенат чи Велика палата закриває конституційне провадження у справі, якщо під час пленарного засідання буде виявлена втрата чинності актом (його окремими положеннями), щодо якого порушено питання відповідності Конституції України, крім випадків, передбачених частиною другою статті 8 цього Закону.
Суд звертає увагу на те, що конституційне подання отримано Конституційним Судом України 08.04.2015, конституційне провадження відкрито ухвалою від 13.01.2016 № 1-у/2016. При цьому зміни до Закону України № 1058-ІV прийняті 03 жовтня 2017 року Законом № 2148-VІІІ.
Отже, враховуючи, що на виконання вимог пункту 5 статті 62, пункту 4 частини другої статті 63 Закону № 2136-VIII, Конституційним Судом не було закрито провадження у справі № 1-р/2020, відсутні підстави вважати, що у зв`язку із ухваленням Закону № 1058-IV у редакції Закону № 2148-VIII від 03.10.2017, втратили дію положення Закону № 1788-XII в частині регулювання прав на пільгову пенсію у період з 01.04.2015 року.
Проте положення пункту 2 розділу XV Закону № 1058-IV в редакції Закону № 2148-VIII від 03.10.2017 перешкоджають таким особам у реалізації права на пенсію на пільгових умовах за Законом № 1788-ХІІ в редакції, чинній до внесення змін Законом №213-VII.
За такого правового регулювання та встановлених обставин суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, що пункт 2 частини другої статті 114, абзаци 2, 3 пункту 2 розділу XV Закону № 1058-IV за змістом і правовою природою є такими, що не відповідають Конституції України, тому Суд вирішує справу без застосування цих норм, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії з урахуванням юридичної позиції, викладеної в Рішенні Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року  № 1-р/2020.
Відтак, до категорії осіб, на яких поширюється дія Рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 № 1-р/2020, і відповідно мають право на пенсію за віком на пільгових умовах за положеннями Закону № 1788-ХІІ після 23.01.2020 (набрання чинності Рішення КСУ № 1-р/2020) належать особи, які працювали до 01.04.2015, були зайняті повний робочий день на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, мали стаж роботи, визначений статтею 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції, яка діяла до 01.04.2015, та досягли віку, визначеного цією статтею, на момент звернення до Пенсійного фонду за призначенням пенсії.
Аналогічні правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного суду від 03 листопада 2021 року у зразковій справі № 360/3611/20.
Оскільки позивач на час повторного звернення (05.10.2020 року) із заявою про призначення пенсії досягла віку 51 рік, мала страховий стаж роботи більше 20 років, з них не менше ніж 10 років на пільгових роботах, що підтверджується матеріалами справи, суд дійшов вірного висновку, що позивач має право на пенсію, з урахуванням рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020 справа № 1-5/2018(746/15) від 23.01.2020.
Враховуючи зазначене, спірне рішення відповідача №057150004859 від 27.07.2023 року, яким відмовлено ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах, є протиправним.
Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.
Стаття 13  Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).
Отже, «ефективний засіб правого захисту» в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.
Дискреційні повноваження — це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження – це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними). Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2013 року № 21-87а13.
Згідно з частиною 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. 
Відповідно до п. 7 ч.2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України в разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними та  зобов`язання вчинити певні дії.
Отже, суд наділений повноваженнями щодо зобов`язання відповідача вчинити певні дії, і це прямо вбачається з п. 7 ч.2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України.
При цьому, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Відповідно до ч. 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо зобов`язання призначити пенсії та вважає, що задоволення позовних вимог зазначеним шляхом є втручанням в дискреційні повноваження управління
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Відповідно до положень ч.1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін, оскільки суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а  доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.  
Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

                                                            ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області – залишити без задоволення.
Рішення  Донецького окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2023 року у справі № 200/4830/23 – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню крім  випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 04 березня 2024 року.

Судді                                                                                                      А.В. Гайдар
                                                                                                                    Е.Г. Казначеєв          
                                                                                                          І.Д.Компанієць