Справа № 144/293/16-ц
Провадження № 22-ц/801/18/2024
Категорія: 23
Головуючий у суді 1-ї інстанції Герман О. С.
Доповідач:Войтко Ю. Б.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2024 року	  	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:
головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,
суддів Стадника І. М., Матківської М. В.,
з участю секретаря судового засідання: Собцевої А. Р.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу Приватного підприємства «ЗІС» на рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 03 листопада 2022 року, ухвалене під головуванням судді Германа О. С. в залі суду в смт Теплик Вінницької області, повний текст судового рішення складений 11 листопада 2022 року,
у справі № 144/293/16-ц за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «ЗІС», третя особа на стороні відповідача відділ Держгеокадастру у Теплицькому районі про усунення перешкод у користуванні земельними ділянками,

постановив:
Короткий зміст вимог 
У березні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Приватного підприємства «ЗІС» (далі – ПП «ЗІС»), за участю третьої особи на стороні відповідача відділу Держгеокадастру у Теплицькому районі Вінницької області про усунення перешкод у користуванні земельними ділянками.
Позов мотивований тим, що вона є власником земельних ділянок з кадастровими номерами 0523785000:02:002:0170 та 0523785000:02:002:0171, які успадкувала після смерті ОСОБА_2 . Позивачу стало відомо, що існують договори оренди землі від 19.04.2006 укладені нібито між ОСОБА_2 та ПП «ЗІС», відповідно до яких відповідач має право користуватися належними позивачу земельними ділянками. Указує, що ОСОБА_2 зазначені договори оренди землі не підписував та нікого не уповноважував на їх підписання, а тому ПП «ЗІС» на даний час користується, належними їй земельними ділянками, на підставі неукладених договорів оренди землі.
Посилаючись на вказані обставини, з урахуванням заяви про зміну предмету позову від 05 березня 2021 року, ОСОБА_1 просила суд усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні земельними ділянками, які чиняться ПП «ЗІС», шляхом зобов`язання останнього повернути їй земельні ділянки з кадастровими номерами 0523785000:02:002:0170 та 0523785000:02:002:0171, які розташовані на території Петрашівської сільської ради Гайсинського району Вінницької області та заборонити ПП «ЗІС» проведення будь-яких сільськогосподарських робіт на вказаних земельних ділянках.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Теплицького районного суду Вінницької області від 03 листопада 2022 року позов задоволено.
Усунуто перешкоди ОСОБА_1 у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою кадастровий номер 0523785000:02:002:0170, які чиняться ПП «ЗІС», шляхом зобов`язання його повернути їй дану земельну ділянку, яка розташована на території Петрашівської сільської ради Гайсинського району Вінницької області та заборонити ПП «ЗІС» проведення будь-яких сільськогосподарських робіт на вказаній земельній ділянці.
Усунуто перешкоди ОСОБА_1 у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою кадастровий номер 0523785000:02:002:0171, які чиняться ПП «ЗІС», шляхом зобов`язання його повернути їй дану земельну ділянку, яка розташована на території Петрашівської сільської ради Гайсинського району Вінницької області та заборонити ПП «ЗІС» проведення будь-яких сільськогосподарських робіт на вказаній земельній ділянці.
Вирішено питання розподілу судових витрат.
Рішення суду мотивовано тим, що висновком експерта № 10303/10304/16-32 від 29 серпня 2016 року встановлено, що підписи від імені ОСОБА_2 у графі «Орендодавець» у договорах оренди землі № 173, № 174 від 19 квітня 2006 року, виконано не ОСОБА_2 , а іншою особою. Згідно з висновком експерта № 4061/4062/18-21 від 29 жовтня 2018 року підписи в оспорюваних змінах (доповненнях) до договорів оренди землі в графі «Реквізити» підпис Орендодавця, виконано не самим ОСОБА_2 , а іншою особою. Указані договори оренди землі № 173, № 174 від 19 квітня 2006 року, зареєстровані в Теплицькому районному відділі Вінницької регіональної філії ДП «Центр ДЗК» 09 серпня 2006 року за № 040685000159 та № 040685000160, та зміни (доповнення) до договорів оренди землі від 07 травня 2010 року, зареєстровані в Теплицькому районному відділі Вінницької регіональної філії ДП «Центр ДЗК» 12 травня 2010 року за № 041005900298 та за №041005900299, є неукладеними, оскільки не підписані спадкодавцем позивача - ОСОБА_2 , а тому земельні ділянки з кадастровими номерами 0523785000:02:002:0170 та 0523785000:02:002:0171, площею 2,1828 га та 2,1828 га, що належать позивачці, знаходяться у фактичному користуванні відповідача без установлених законом підстав.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
У грудні 2022 року адвокат Притула В. Л. в інтересах ПП «ЗІС» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Рух справи в суді апеляційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 16 грудня 2022 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий – суддя Войтко Ю. Б., судді: Матківська М. В., Стадник І. М.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 21 грудня 2022 року поновлено ПП «ЗІС» строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, відкрито апеляційне провадження у справі, надано учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та витребувано матеріали цивільної справи з місцевого суду.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 05 січня 2023 року справу призначено до апеляційного розгляду на 24 січня 2023 року з повідомленням сторін.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 24 січня 2023 року зупинено апеляційне провадження у цій справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 513/879/19.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 22 грудня 2023 року поновлено провадження у справі та призначено справу до розгляду на 16 січня 2024 року, про що повідомлено учасників справи.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апеляційна скарга мотивована тим, що 19 квітня 2006 року між ПП «ЗІС» та ОСОБА_2 укладено договори оренди землі за № 173 та № 174 строком на 10 років, які були підписані особисто ОСОБА_2 , що свідчить про те, що зовнішнє волевиявлення відповідає внутрішній волі орендодавця на взаємовигідних умовах. 07 травня 2010 року між ПП «ЗІС» та ОСОБА_2 було укладено додаткові угоди відповідно до яких продовжено договори оренди землі до 2025 року та збільшено розмір орендної плати до 3 % від нормативної грошової оцінки земельних ділянок. При цьому ним було надано документи: паспорт, ідентифікаційний номер, свідоцтво про право власності на земельні ділянки, що свідчить про його волевиявлення на укладення цих договорів. Впродовж 2006 – 2013 років (до самої смерті) ОСОБА_2 отримував орендну плату за користування відповідачем його земельними ділянками, відтак йому було відомо про наявність договорів оренди землі, укладених з ПП «ЗІС», будь-яких претензій він не мав. Судом першої інстанції не взяті до уваги пояснення свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які підтвердили, що у 2006 році орендодавець особисто підписав договори оренди землі і особисто підписався у змінах (доповненнях) до договорів оренди землі 07 травня 2010 року. Починаючи з 2006 року і до 2013 року включно ОСОБА_2 особисто отримував орендну плату в ПП «ЗІС». При цьому ніяких нарікань з боку ОСОБА_2 щодо використання його земельних ділянок ПП «ЗІС» не було. Вважає, що поведінка ОСОБА_1 є недобросовісною, оскільки вона знаючи, що у 2006 році її батьком ОСОБА_2 укладено договори оренди землі з ПП «ЗІС» і 07.05.2010 підписано додаткові угоди до вказаних договорів оренди землі, за умовами яких останній отримував орендну плату у розмірі визначеному договорами, у січні 2014 році вирішила укласти договори оренди на ці ж земельні ділянки з ТОВ «Теплик Агро», яке запропонувало їй більший розмір орендної плати, що є основною підставою позовних вимог. 
Відзив від учасників справи, впродовж встановленого строку, на адресу апеляційного суду не надійшов.

Фактичні обставини справи, встановлені судом
Судом установлено, що згідно з договорами оренди землі № 173, № 174 від 19.04.2006, про визнання недійсними яких заявлено позов, земельні ділянки площею 2,1828 га та 2,1828 га, що належить позивачці, передані в оренду ПП «ЗІС». Пунктом 9 зазначених договорів установлено розмір орендної плати 422,45 грн, яка вноситься орендарем грошовою формою у розмірі 1,5% нормативної грошової оцінки земельної ділянки.
Указані договори зареєстровані Теплицьким районним відділом Вінницької регіональної Філії ДП «Центр ДЗК» про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 09.08.2006 за № 040685000159 та № 040685000160.
Відповідно до змін (доповнень) до договорів оренди землі, зареєстрованих у Теплицькому районному відділі ДП «Центр ДЗК» від 09.08.2006 за № 040685000159 та № 040685000160, термін договорів оренди землі продовжується до 2025 року та орендну плату установлено в розмірі 1059,86 грн, яка вноситься орендарем грошовою формою у розмірі 3,0% нормативної грошової оцінки земельної ділянки, указані зміни зареєстровані Теплицьким районним відділом Вінницької регіональної Філії ДП «Центр ДЗК», про що у Державному реєстрі земель вчинено записи №041005900298 та за №041005900299 від 12.05.2010.
Подаючи позовну заяву, позивачка стверджувала, що оспорюваних договорів ОСОБА_2 не підписував, підпис у них вчинено іншою особою.
Відповідно до висновку експерта № 10303/10304/16-32 від 29 серпня 2016 року підпис від імені ОСОБА_2 у графі «Орендодавець» у договорі оренди землі №173 від 19.04.2006 та в договорі оренди землі №174 від 19.04.2006, виконано не ОСОБА_2 , а іншою особою.
Згідно з висновком експерта № 4061/4062/18-21 від 29 жовтня 2018 року підписи в оспорюваних змінах (доповненнях) до договорів оренди землі в графі «Реквізити» підпис Орендодавця, виконано не самим ОСОБА_2 , а іншою особою.

Позиція суду апеляційної інстанції
У судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Шалагінов В. Г. заперечив проти доводів апеляційної скарги, вважає судове рішення першої інстанції законними та обґрунтованими, просив залишити його без змін.
Представники відповідача ПП «ЗІС» та третьої особи відділу Держгеокадастру у Теплицькому районі в судове засідання не з`явилися, про день та час судового розгляду повідомлені належним чином, причини їх неявки до суду невідомі. Згідно з вимогами частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.
Між сторонами виник спір про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.
Майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства щодо договору найму, регулюються актами земельного законодавства – ЗК України, Законом України «Про оренду землі». Частиною першою статті 93 ЗК України та статтею 1 Закону України «Про оренду землі» визначено, оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.
Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.
Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до положень ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (частина друга статті 207 ЦК України).
Отже підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.
У постанові від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16-ц Верховний Суд зазначив, що підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника/-ів правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами.
Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання правочину недійсним у силу приписів частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил статей 229-233 ЦК України про правочини, вчинені з дефектом волі - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.
Тобто як у частині першій статті 215 ЦК України, так і в статтях 229-233 ЦК України йдеться про недійсність вчинених правочинів у випадках, коли існує волевиявлення учасника правочину, зафіксоване у належній формі (що підтверджується, зокрема, шляхом вчинення ним підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає волі цього учасника правочину. Тож внаслідок правочину учасники набувають права і обов`язки, що натомість не спричиняють для них правових наслідків.
У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, то правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним не виникли.
У випадку заперечення самого факту укладення правочину, як і його виконання, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.
Порушенням права у такому випадку є не саме по собі існування письмового тексту правочину, волевиявлення позивача щодо якого не було, а вчинення конкретних дій, які порушують право позивача.
Протилежне тлумачення означало б, що суд надає документу, підробку якого встановлено належним чином, статус дійсного, визнає настання відповідних правових наслідків за відсутності як волевиявлення, так і інших законних підстав для цього та покладає на особу нічим не обґрунтований обов`язок застосувати для уникнення настання правових наслідків за підробленим документом ті самі способи захисту, що й в умовах, коли правочин дійсно вчинено, а його правомірність презюмується.
Указаний правовий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц та від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц.
Відповідно до частини першої статті 14 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на момент укладення спірних договорів) договір оренди землі укладається у письмовій формі, а набирає чинності договір оренди після його державної реєстрації (стаття 18 цього Закону).
Частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» визначені істотні умови договору оренди землі.
Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови у державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина друга ст. Закону України «Про оренду землі»).
У разі ж якщо сторони не досягли згоди щодо встановлення істотних умов договору, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.
Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина перша статті 317 ЦК України).
Згідно з статтею 318 ЦК України суб`єктами права власності є учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього Кодексу. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом.
Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до цієї статті власник має право вимагати захисту свого права від особи, яка перешкоджає його користуванню та розпорядженню своїм майном, звернувшись до суду з відповідним негаторним позовом.
Підставою для подання такого негаторного позову є вчинення будь-якою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження, користування належним йому майном.
Для подання негаторного позову достатньо, щоб такі дії об`єктивно порушували права власника та щоб такий позов відповідав усім формальним вимогам процесуального права і містив усі основні елементи цивільно-правового позову, якими є його предмет і підстава.
Предмет негаторного позову становитиме вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом.
Підставою негаторного позову слугуватимуть посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей. При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. Таким чином, право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення.
Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів не є обов`язком суду. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).
Матеріалами справи встановлено, що позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання договорів оренди землі, укладених між ОСОБА_2 та відповідачем, недійсними.
Після проведення у справі судових почеркознавчих експертиз, за висновками яких підписи від імені ОСОБА_2 у графі «Орендодавець» у договорах оренди землі № 173, № 174 від 19 квітня 2006 року, та підписи в оспорюваних змінах (доповненнях) до договорів оренди землі в графі «Реквізити» підпис Орендодавця, виконано не ОСОБА_2 , а іншою особою, такий спосіб захисту прав позивачки став неактуальним, тому до закінчення підготовчого засідання нею подана заява про зміну предмета позову на вимогу про усунення перешкод у користуванні земельними ділянками, де вона просила усунути їй перешкоди у користуванні та розпорядженні належними їй земельними ділянками, які чиняться ПП «ЗІС», шляхом зобов`язання останнього повернути їй спірні земельні ділянки, розташовані на території Петрашівської сільської ради Теплицького району Вінницької області, та заборонити ПП «ЗІС» проведення будь-яких сільськогосподарських робіт на цих земельних ділянках.
Такі дії позивачки є належним способом захисту її прав з урахуванням правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, де Велика Палата відступила від наведеного висновку у своїй постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц шляхом уточнення, а саме, встановила, що:
«зайняття земельних ділянок, зокрема, фактичним користувачем треба розглядати як таке, що не є пов`язаним з позбавленням власника його володіння цими ділянками. Тож у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема, шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок».
Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Установивши, що ОСОБА_2 не підписував договори оренди землі, а також зміни (доповнення) до договорів оренди землі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що указані договори порушують права позивачки, як власниці цих земельних ділянок, оскільки належне їй нерухоме майно знаходяться у фактичному користуванні відповідача без установлених законом підстав, що створює позивачці перешкоди у користуванні своїм майном та є підставою для задоволення позовних вимог.
Аргументи апеляційної скарги про отримання ОСОБА_2 орендної плати як доказу дійсних договірних відносин між сторонами у справі не заслуговують на увагу, оскільки не заперечують встановленого експертним шляхом факту неукладеності правочинів (через відсутність підпису спадкодавця позивачки), адже правовою підставою для користування чужою земельною ділянкою на умовах оренди є виключно договір оренди землі, укладений у письмовій формі.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було взято до уваги пояснення свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не заслуговують на увагу, оскільки відповідні обставини справи, а саме факт підписання договорів ОСОБА_2 , а відтак укладення договорів, не можуть доводитися показаннями свідків.
Отже зібрані у справі докази, які були безпосередньо досліджені судом, в їх сукупності спростовують доводи відповідача, які зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи та тлумачення норм матеріального і процесуального права на свій розсуд.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Колегія суддів дійшла до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України, апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення. 
Підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін можливе, якщо суд апеляційної інстанції визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, тому судові витрати понесені у зв`язку з апеляційним переглядом справи необхідно залишити за особою, яка звернулась із апеляційною скаргою.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,
постановив:
Апеляційну скаргу Приватного підприємства «ЗІС» залишити без задоволення.
Рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 03 листопада 2022 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 18 січня 2024 року.

Головуючий                                                                  Ю. Б. Войтко

Судді:                                                           І. М. Стадник

                                                         М. В. Матківська