Дата документу 21.02.2024 Справа № 333/3562/22

Єдиний унікальний №333/3562/22                            Головуючий у 1 інстанції Тучков С.С.
Провадження № 22-ц/807/528/24 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
21 лютого 2024 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.
суддів: Бєлки В.Ю.,
Трофимової Д.А.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 01 грудня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1  до Акціонерного товариства «Українська залізниця» проскасування наказу, як такого, що порушує трудове законодавство,-

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» регіональної філії «Придніпровська залізниця» структурного підрозділу «Мелітопольське локомотивне депо» про скасування наказу №193/В від 16.05.2022, як такого, що порушує трудове законодавство, та зобов`язання АТ «Українська залізниця» оформити наказ про надання тарифної відпустки за 2022 рік. 
В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 02.05.2022 року позивач у відповідності до графіка відпусток у 2022 році подав заяву про надання йому тарифної відпустки у 2022 році. За минулий період 2020-2021 років тривалість відпустки позивача як основної та додаткової становила 45 календарних днів. В період часу після подачі заяви про тарифну відпустку за 2022 рік позивачу надали бланк Наказу №193/В від 16.05.2022 року, де вказано, що ОСОБА_1 надається відпустка за минулий період 2020-2021 роки у кількості 24 календарних днів без додаткових днів відпустки та компенсації у 21 календарний день. 20.05.2022 року позивачу на підпис надали на підпис новий бланк Наказу №193/В від 16.05.2022 року знову про відпустку за минулий період, яка не була використана позивачем, але він і не вимагав її надати. Відпустку за минулий час позивач не вимагав та не погоджував в наданні. Крім того не було погоджено з профспілкою відпустку за минулий час. Тарифну відпустку позивач не отримав в 2022 році. Замість тарифної відпустки у 2022 році керівництво намагається надати відпустку за 2021 рік, яку позивач не отримав в 2021 році у зв`язку з тим що пеербував на лікарняному з 26.08.2021 року по 09.12.2021 року.
Просив скасувати наказ №193/В від 16.05.2022 року про надання машиністу тепловоза Кулікову Андрію Миколайовичу цеху експлуатації оборотного депо Запоріжжя 2, щорічної відпустки за період роботи з 24.06.2020 року по 23.06.2021 року включно на 24 календарні дні.
Зобов`язати АТ «Українська залізниця» надати невикористану відпустку за період 2020-2021 роки після оформлення заяви працівником.
Стягнути з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 недооплату за невикористану відпустку, з урахуванням обов`язкових платежів, в розмірі 21 000 гривень.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 01 грудня 2023 року позовні вимоги задоволено частково.
Наказ №193/В від 16.05.2022 року про надання машиністу тепловоза Кулікову Андрію Миколайовичу цеху експлуатації оборотного депо Запоріжжя 2, щорічної відпустки за період роботи з 24.06.2020 року по 23.06.2021 року включно на 24 календарні дні - скасовано.
Зобов`язано уповноважену особу Акціонерного товариства «Українська залізниця» оформити наказ про надання машиністу тепловоза Кулікову Андрію Миколайовичу цеху експлуатації оборотного депо Запоріжжя 2 щорічної відпустки за період роботи з 24.06.2021 року по 23.06.2022 року включно на 24 календарні дні.
Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (03680, м.Київ, вул.Єжи Ґедройця, буд.5, ЄДРПОУ 40075815) на користь  ОСОБА_1  (РНОКПП – НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) витрати на оплату судового збору у розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 копійок.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду АТ «Українська залізниця»подало апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом неповно з`ясовані фактичні обставини справи, порушено норми матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, позовні вимоги залишити без задоволення.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом необґрунтовано задоволено позовні вимоги в частині скасування наказу про надання відпустки за попередній період, оскільки не враховано положення ч.2 ст. 12 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану".
19 лютого 2024 року до Запорізького апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від позивача, в якому останній просить закрити апеляційне провадження.
Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За приписами ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з доведеності невідповідності наказу про надання відпустки вимогам чинного законодавства; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено на підставі їх необґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, що позивач з 01 січня 2008 року працював в структурному підрозділі «Мелітопольське локомотивне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» акціонерного товариства «Української залізниці» на посаді машиніста тепловоза у відділі цеха експлуатації оборотного депо Запоріжжя-2 (а.с.72, 80).
Отже ОСОБА_1 перебуває у трудових відносинах та має право на отримання щорічної відпустки.
З наказу «Про затвердження графіку відпусток локомотивних бригад колони №17 на 2022 рік від 17.12.2021 року встановлено, що ОСОБА_1 період надання щорічної відпустки визначений конкретним періодом, а саме: місяцем «Травнем» без зазначення конкретної дати. З даним графіком ОСОБА_1 ознайомлений під підпис, заперечень щодо періоду початку відпустки не надавав (а.с.4).
Згідно заяви ОСОБА_1 від 02.05.2023 року останній просить надати йому щорічну відпустку з 23.05.2022 року (а.с.81).
Відповідно до наказу №193/В від 16.05.2022 року ОСОБА_1 надана щорічна відпустка за період роботи з 24.06.2020 по 23.06.2021 включно. При ознайомленні з наказом ОСОБА_1 зазначив про незгоду із наказом, адже відпустка за минулий рік надана без його згоди, просив надати відпустку за 2022 рік (а.с.6).

У відповідності до положень ч.ч. 4-5ст.79 КЗпП України та ст.10 Закону України «Про відпустки», черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості для їх відпочинку.
Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов`язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну.
Статтею 10 Закону України «Про відпустки» визначено, що щорічні додаткові відпустки за бажанням працівника можуть надаватись одночасно з щорічною основною відпусткою або окремо від неї. Частиною десятою вказаної статі також встановлено, що щорічні відпустки за другий та наступні роки роботи можуть бути надані працівникові в будь-який час відповідного робочого року.
15 березня 2022 року прийнято Закон України №2136-ІХ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», відповідно до якого на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України. 
У частині 1 ст.12 Закон України №2136-ІХ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», зазначено, що:
- у період дії воєнного стану надання працівнику щорічної основної відпустки за рішенням роботодавця може бути обмежено тривалістю 24 календарні дні за поточний робочий рік;
- якщо тривалість щорічної основної відпустки працівника становить більше 24 календарних днів, надання не використаних у період дії воєнного стану днів такої відпустки переноситься на період після припинення або скасування воєнного стану;
- у період дії воєнного стану роботодавець може відмовити працівнику у наданні невикористаних днів щорічної відпустки. Норми частини сьомої статті 79, частини п`ятої статті 80 Кодексу законів про працю України та частини п`ятої статті 11, частини другої статті 12 Закону України "Про відпустки" у період дії воєнного стану не застосовуються.
Судом першої інстанції зазначено, що матеріалами справи доведено, що щорічна відпустка за період роботи з 24.06.2020 по 23.06.2021 включно надана  ОСОБА_1  без його волевиявлення, що є обов`язковим. Фактично у заяві працівника йдеться про отримання ним щорічної відпустки саме за 2022 рік за період роботи з 24.06.2021 року по 23.06.2022 року включно. У заяві працівника період відпустки відповідає Графіку відпусток локомотивних бригад колони №17 на 2022 рік. 
Таким чином суд прийшов до висновку, що позовна вимога ОСОБА_1 про скасування Наказу №193/В від 16.05.2022 року, підлягає задоволенню в повному обсязі. Задля приведення трудових правовідносин між АТ «Українська залізниця» і ОСОБА_1 до вимог законодавства про відпустки суд вбачає за необхідне зобов`язати АТ «Українська залізниця» оформити наказ про надання щорічної (основної) відпустки ОСОБА_1 за 2022 рік за період роботи з 24.06.2021 року по 23.06.2022 року включно, згідно з поданою ним заявою від 02.05.2022 року.
Окрім цього, судом першої інстанції роз`яснено, що позовну вимогу про зобов`язання АТ «Українська залізниця» надати невикористану відпустку за період 2020-2021 року після оформлення заяви працівником, в дотримання засад ст.11, 24 Закону України «Про відпустки», не можливо вирішити в рамках даного позову, оскільки вона йде в розріз з основною вимогою позивача про скасування відповідного Наказу. А оскільки питання про надання відпустки за інший період не ставиться, тому право ОСОБА_1 на відпустку в цій частині не є порушеним. Суд не може захищати ймовірне порушення права у майбутньому. За такого у задоволенні даної позовної вимоги слід відмовити.
Також суд першої інстанції дійшов висновку, що не вбачає підстав для задоволення вимог позивача щодо стягнення з АТ «Українська залізниця» на його користь недооплату за невикористану відпустку, з урахуванням обов`язкових платежів, в розмірі 21 000 гривень», адже позивачем дана вимога не обґрунтована, відповідного розрахунку не додано. У судовому засідання позивач та його представник не визначили нормативну підставу такої вимоги. Таким чином дана позовна вимога є нечіткою та не зрозумілою для суду.

Колегія суддів погоджується з зазначеним рішенням суду першої інстанції.

 У статті 3 Конституції України проголошено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Особливе місце в системі конституційних прав людини й громадянина посідають соціальні права і свободи, які надають людині можливість задовольняти свої соціальні потреби та інтереси.
Соціальні права та свободи людини і громадянина - це міра можливої поведінки або діяльності людини в соціальній сфері, що передбачає задоволення законних інтересів і потреб у сфері трудової діяльності, соціального захисту та охорони здоров`я.
Право на відпочинок усім працівникам гарантовано статтею 45 Конституції України, КЗпП України, Законом України "Про відпустки" та іншими нормативно-правовими актами України.
Так, згідно зі статтею 2 Закону України "Про відпустки" право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи. Право на відпустки забезпечується, зокрема, гарантованим наданням працівнику відпустки визначеної тривалості зі збереженням на її період місця роботи (посади) та заробітної плати, якщо таке передбачене законодавством.
Залежно від обов`язковості надання відпустки для роботодавця відпустки можна поділити на ті, які роботодавець зобов`язаний надати, та ті, надання яких є правом роботодавця на власний розсуд.

Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15 березня 2022 року № 2136-ІХ запроваджено нові правила та ряд обмежень щодо того, як надавати відпустки.
Під час воєнного стану щорічні основні відпустки надаються згідно графіку, але враховуються обмеження, встановлені Законом № 2136-ІХ, зокрема щодо тривалості щорічної основної оплачуваної відпустки. Так, згідно ч. 1 статті 12 Закону № 2136-ІХ під час воєнного стану роботодавець може надати працівнику щорічну основну оплачувану відпустку тривалістю 24 календарні дні. 

Законодавством про працю не визначено першочерговості надання щорічної відпустки за поточний робочий рік, у разі наявності невикористаної відпустки за попередній рік.
Разом з тим, частинами першою та другою статті 12  Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" визначено, що у період дії воєнного стану надання працівнику щорічної основної відпустки за рішенням роботодавця може бути обмежено тривалістю 24 календарні дні за поточний робочий рік.
Зважаючи на вище викладене, колегією суддів повністю спростовані доводи апеляційної скарги, щодо правомірності надання щорічної основної невикористаної відпустки за попередні періоди.

Доводи апеляційної скарги, щодо можливості застосовування відповідачем ч. 2 ст. 12 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" та відмови надавати щорічну відпустку взагалі, колегією суддів не приймаються, оскільки предметом спору є вже виданий наказ про надання відпустки, який не відповідає нормам чинного законодавства, а не ймовірні дії роботодавця.

Таким чином, висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, та узгоджуються з нормами матеріального права, які правильно застосовані судом.
Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційні скарги не містять. Доводи апеляційних скарг зводяться до незгоди з рішенням суду.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржників та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційних скаргах, не спростовують висновків суду першої інстанції. 
Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. 
Оскільки апеляційні скарги залишені без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст. ст. 279, 368, 369, 374, 376, 381-384ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.
Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 01 грудня 2023року у цій справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 26 лютого 2024 року.

Головуючий

Судді: