ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 січня 2024 року	Львів	Справа № 300/4210/23 пров. № А/857/16354/23	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:                                        Запотічного І.І.,
суддів:                                                  Глушка І.В., Довгої О.І. 
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2023 року (суддя Главач І.А. ухвалене в м. Івано-Франківську) у справі № 300/4210/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання бездіяльність протиправною та зобов`язання до вчинення дій,-
                                                        ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 ( далі - ОСОБА_1 ) звернувся в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області ( далі - ГУПФУ в Івано-Франківській ), Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області ( далі - ГУПФУ у Львівській області ), в якому просить - визнати протиправною бездіяльність ГУПФУ в Івано-Франківській області щодо незарахування в загальний страховий стаж ОСОБА_1 періоду роботи у Верховинському молокозаводі з 31.05.1989 по 03.12.2001; - визнати протиправним та скасувати рішення ГУПФУ у Львівській області від 08.05.2023 № 092250005131 про відмову у призначенні пенсії по віку ОСОБА_1 ; - зобов`язати ГУПФУ в Івано-Франківській області зарахувати у страховий стаж період роботи на посаді шофера Верховинського молокозаводу з 31.05.1989 по 03.12.2001 та призначити і виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком з моменту набуття права, з 23.03.2023.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2023 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення ГУПФУ у Львівській області від 08.05.2023 № 092250005131 про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 ; Зобов`язано ГУПФУ в Івано-Франківській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу період роботи з 31.05.1989 по 03.12.2001 на посаді шофера у Верховинському молокозаводі та повторно розглянути заяву від 01.05.2023 про призначення пенсії за віком, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено; Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ГУПФУ в Івано-Франківській області на користь ОСОБА_1 частину сплаченого судового збору в розмірі 429,44 грн; Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ГУПФУ у Львівській області  на користь ОСОБА_1 частину сплаченого судового збору в розмірі 429,44 грн.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, його оскаржило ГУПФУ в Івано-Франківській області, подавши апеляційну скаргу до Восьмого апеляційного адміністративного суду, та з наведених в ній підстав, покликаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2023 року та ухвалити нове рішення яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
В обґрунтування апеляційної скарги зокрема, зазначає, що за результатами розгляду документів, доданих до заяви, до страхового стажу, згідно записів трудової книжки № НОМЕР_1 не зараховано період з 31.05.1989 по 03.12.2001, оскільки дата наказу (рік) про прийняття на роботу виправлено, та не завірено належним чином, дані в системі персоніфікованого обліку відсутні.
Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, колегія суддів, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступні підстави.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся 01.05.2023 до Верховинського відділу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області із заявою про призначення пенсії за віком.
В зв`язку з впровадженням екстериторіальності при опрацюванні заяв про призначення/перерахунок пенсій, вказана заява розглянута ГУПФУ у Львівській області, за результатами розгляду якої прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії від 08.05.2023 № 092250005131.
Листом від 12.05.2023 № 0900-0205-8/21702 ГУПФУ в Івано-Франківській області направив ОСОБА_1 рішення про відмову в призначенні пенсії за віком пенсії від 08.05.2023 № 092250005131.
Згідно вказаного рішення, ОСОБА_1 , відмовлено в призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV ( далі - Закон № 1058-IV) з підстав відсутності необхідного страхового стажу, оскільки за наданими документами відповідачем встановлено наявність страхового стажу позивача 26 років 02 місяці при необхідних 30 років. В той же час не враховано період роботи позивача з 31.05.1989 по 03.12.2001, оскільки в даті наказу (рік) про прийняття на роботу наявне виправлення та не завірено належним чином, дані в системі персоніфікованого обліку відсутні. Для зарахування необхідно долучити уточнюючу довідку про період роботи видану на підставі первинних документів.
Не погодившись з такими діями відповідача позивач звернувся з даним позовом до суду.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Положення статті 46 Конституції України закріплюють право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
За приписом пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Отже, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначені Законом № 1058-IV.
Частина 1 статті 9 Закону № 1058-ІV встановлює, що відповідно до цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Згідно із частиною 4 статті 24 Закону № 1058-ІV, періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Відповідно до статті 48 Кодексу законів про працю України ( далі - КЗпП України), положення якої кореспондуються зі статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 року № 1788-XII (далі - Закон № 1788-XII), трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Зазначеним нормам відповідає пункт 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу за відсутності трудової книжки або відповідних записів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року № 637 (далі - Порядок № 637), відповідно до якого основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону, за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Положення статті 62 Закону України №1788 визначають, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до "Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній", що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (далі Порядок № 637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що аналіз зазначених нормативно-правових актів свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка працівника.
Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постановах від 07.03.2018 року у справі № 233/2084/17, від 16.05.2019 року у справі № 161/17658/16-а, від 27.02.2020 року у справі №577/2688/17, від 31.03.2020 року у справі №446/656/17, від 21.05.2020 року у справі №550/927/17, від 25 лютого 2021 року у справі № 683/3705/16-а.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, позивачу не зараховано до страхового стажу період роботи з 31.05.1989 по 03.12.2001, оскільки в даті наказу (рік) про прийняття на роботу наявне виправлення та не завірено належним чином.
Надаючи оцінку наведеним твердженням відповідача, колегія суддів зазначає наступне.
Порядок ведення (внесення записів) до трудових книжок врегульовано Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України від 29.07.1993 року № 58 (далі - Інструкція № 58).
Згідно із пунктом 2.4 Інструкції № 58, усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилами чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.
Пунктом 2.6 Інструкції передбачено, що у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу.
Пункт 4.1 Інструкції № 58 закріплює, що у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.
Внаслідок системного аналізу вищезазначених положень, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що законодавцем покладено обов`язок ведення трудових книжок на адміністрацію підприємств, тому її не належне ведення не може позбавити позивача права на включення спірного періоду роботи до його страхового стажу і на отримання пенсії з його врахуванням.
Також, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 року «Про трудові книжки працівників» № 301 відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.
За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на його особисті права.
Таким чином, суд першої інстанції вірно зазначив, що доводи відповідачів щодо не зарахування до страхового стажу позивача спірного періоду, відповідно до трудової книжки серії НОМЕР_2 виданої 23.07.1981 із таких підстав, що в даті наказу (рік) про прийняття на роботу наявне виправлення та не завірено належним чином, є необґрунтованими, оскільки відповідальність за правильність ведення трудових книжок покладена на власника підприємства, установи чи організації або уповноважений ним орган, а не на працівника.
Крім того, згідно з правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 24.05.2018 року у справі № 490/12392/16-а, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини підприємства не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань нарахування/призначення пенсії.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з судом першої інстанції, що трудова книжка позивачка містить всі необхідні записи про роботу у спірний період, ці записи є належними та допустимими доказами підтвердження трудового стажу позивача. Разом з тим, доказів які б спростовували спірний період трудової діяльності позивачка відповідач не надав.
Також, слід зазначити, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.
ГУПФУ у Львівській області не врахувало, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.
Аналогічну позицію викладено в постанові Верховного Суду від 06 березня 2018 року у справі № 754/14898/15-а та від 10 грудня 2020 року у справі №195/851/17 (2-а/195/161/17).
З огляду на вищевикладене колегія суддів апеляційного суду розділяє висновок суду першої інстанції, що рішення відповідача про відмову в призначенні пенсії позивача, з тих підстав, що в даті наказу (рік) про прийняття на роботу наявне виправлення та не завірено належним чином, - необґрунтовані.
Тобто, в цьому випадку, відповідачеві слід було б врахувати, що якщо поданих позивачем документів про призначення пенсії було недостатньо або на момент розгляду відповідної заяви існує сумнів їх достовірності, то орган пенсійного фонду мав всі правові підстави для того, щоб самостійно витребувати документи, необхідні для перевірки трудового стажу позивачки, зробити відповідний запит, для з`ясування спірних обставини, чи вчинити інші дії задля забезпечення реалізації позивачкою її права на соціальний захист, чого зроблено не було.
Обираючи спосіб захисту порушеного права позивача, суд першої інстанції відповідно до частини 5 статті 242 КАС України враховуючи правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 07.03.2018 у справі №233/2084/17, відповідно до якої вирішення питання призначення пенсії є виключною компетенцією Пенсійного фонду, дійшов вірного висновку, що належним способом захисту прав позивача є зобов`язання відповідача 1 повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за віком згідно Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 01.05.2023, за результатами розгляду якої було прийнято оскаржуване рішення про відмову у призначенні пенсії за віком, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 308, 310, 311, 315, 316, 321, 328 КАС України, суд,-
                                                         ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2023 року у справі № 300/4210/23 без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя	 	І. І. Запотічний 	
судді	 	І. В. Глушко 	
 	 	О. І. Довга