Справа № 138/2150/23
Провадження № 22-ц/801/53/2024
Категорія: 10
Головуючий у суді 1-ї інстанції Київська Т. Б.
Доповідач:Матківська М. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2024 року	Справа № 138/2150/23	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі:
Головуючого: Матківської М. В.
Суддів: Войтка Ю. Б., Сопруна В. В.
Секретар: Кахно О. А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 02 жовтня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,
Рішення ухвалила суддя Київська Т. Б.
Рішення ухвалено у відсутності сторін у м. Могилів-Подільський 
Повний текст рішення складено 09 жовтня 2023 року,

Встановив:

У липні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя, у якому просила поділити майно, що є їх спільною сумісною власністю, визнавши за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_1 .
Свої вимоги мотивувала тим, що вона зареєструвала шлюб з відповідачем 15 грудня 2011 року, який розірваний рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 26 грудня 2022 року.
Від спільного подружнього життя у них народилося дві доньки: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Під час перебування у шлюбі ними була придбана квартира АДРЕСА_1 , яка зареєстрована на ім`я відповідача.
В добровільному порядку поділити нажите за час шлюбу майно вони не можуть, тому позивач просить поділити майно, що є їх спільною із відповідачем сумісною власністю подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_1 .
Рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 02 жовтня 2023 року позов задоволено.
Визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 і ОСОБА_1 та визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку квартири.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1073,60 грн.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду і винести нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
Зазначив, що рішення суду вважає незаконним, оскільки воно винесено з неповним дослідженням зібраних у справі доказів, невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи, не правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що він не отримував ухвалу суду про відкриття провадження у справі, тому не мав можливості подати відзив на позовну заяву та клопотання. Його бувша дружина – позивач по справі, знає, що він не проживає і ніколи не проживав за місцем своєї реєстрації у спірній квартирі, проте у позовній заяві вона зазначила саме це місце його проживання, у зв`язку з чим він не отримував ухвали про відкриття провадження у справі з додатками.
Суду були невідомі такі обставини, які позивач приховала від суду, що сторони по справі взяли у борг в ОСОБА_5 20 000,00 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на 13 серпня 2021 року еквівалент становить 535 372,00 грн., для купівлі спірної квартири, про що свідчить письмова розписка від 13 серпня 2021 року, написана ОСОБА_1 із зобов`язанням повернути кошти до 31 грудня 2022 року. Навмисне введення позивачем в оману і надання неправдивих доказів у справі призвело до того, що винесене рішення порушує права та інтереси ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , тому суд мав би винести ухвалу про розгляд справи в загальному провадженні з викликом сторін для повного з`ясування обставин справи і задовольнити позов частково з урахуванням боргу сторін по справі. На даний час ОСОБА_5 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою по договору позики, цивільна справа № 138/2849/23.
Судом не враховано, що спірна квартира була придбана в період шлюбу, за кошти матері відповідача, придбана в інтересах сім`ї для проживання, але спірне майно не має статусу спільної сумісної власності подружжя. Зокрема, не враховано, що квартира куплена за більшу частину коштів матері відповідача в розмірі 20 000,00 доларів США, що еквівалентно станом на 13 серпня 2021 року сумі 535 372,00 грн., а отже поділу з колишньою дружиною квартира не підлягає, такий поділ є недоречним і проведений з метою порушення прав та інтересів ОСОБА_1 і ОСОБА_5 .
Суд першої інстанції ухвалюючи оскаржуване рішення неправильно застосував норми матеріального права та висновки щодо їх застосування, викладені у постановах Верховного Суду.
Позивач відзив на апеляційну скаргу не надала.
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 – адвокат Пограничний А. М. заперечив проти задоволення апеляційної скарги, оскаржуване відповідачем рішення суду вважає законним, тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення. 
Відповідач ОСОБА_1 і його представник – адвокат Ткачук В. П., будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи (про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення ОСОБА_1 – 12 січня 2024 року та телефонограма від 10 січня 2024 року і довідка по доставку 10 січня 2024 року о 10:23 год електронного листа адвокату Ткачуку В. П.), у судове засідання не з`явилися, заяв, клопотань не надали.
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними (ч. 1). Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (ч. 2).
Як свідчать матеріали справи ухвалою Вінницького апеляційного суду від 05 грудня 2023 року призначено справу до розгляду на 10:00 год 20 грудня 2023 року, про що сторони, у тому числі відповідач ОСОБА_1 , повідомлені належним чином.
20 грудня 2023 року о 09:10 год до суду надійшла заява відповідача ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи у зв`язку з його бажанням укласти договір про надання правової допомоги з адвокатом.
Заява задоволена, справа відкладена на 09:50 год 10 січня 2024 року, про що відповідач повідомлений належним чином.
10 січня 2024 року о 09:40 год до суду надійшла заява від адвоката Ткачука В. П. з проханням надати йому матеріали справи для ознайомлення та відкладення справи розглядом на іншу дату.
Заява задоволена, надано адвокату справу для ознайомлення та відкладено розгляд справи на 09:30 год 17 січня 2024 року, про що повідомлений у тому числі відповідач ОСОБА_1 і його представник – адвокат Ткачук В. П. 
17 січня 2024 року о 09:15 год до суду від ОСОБА_6 надійшов лист із клопотанням ОСОБА_1 про зупинення розгляду справи, які не підписані ні К. Гримайло, ні ОСОБА_1 , тому вони залишені судом без розгляду.
Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.
Відповідно до ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Судом встановлено, що позивач зареєструвала шлюб з відповідачем 15 грудня 2011 року, який розірваний рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 26 грудня 2022 року, яке набрало законної сили 26 січня 2023 року (а. с. 8-9).
Від спільного подружнього життя сторони мають двох доньок: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 , видане 06 червня 2012 року Суботівською сільською радою Могилів-Подільського району Вінницької області, актовий запис № 08) і ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 , видане 10 лютого 2017 року Суботівською сільською радою Могилів-Подільського району Вінницької області, актовий запис № 1) (а. с. 6, 7).
Під час перебування у шлюбі сторонами була придбана квартира АДРЕСА_1 , яка зареєстрована на ім`я відповідача.
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, сформованого 13 липня 2023 року, квартира АДРЕСА_1 загальною площею 65,6 кв. м., житловою площею 31,9 кв. м., на 4-му поверсі багатоповерхового житлового будинку, що складається із двох житлових кімнат, коридору, кухні, ванни, вбиральні, на праві приватної власності належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: реєстр № 551, виданого 13 серпня 2021 року приватним нотаріусом Могилів-Подільського районного нотаріального округу Вінницької області Павлюк Л. М. (а. с. 10).
Згідно відповіді № 46/23 від 13 липня 2023 року, наданої незалежним оцінювачем ОСОБА_7 , середньо-ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 загальною площею 65,6 кв. м. станом на 05 липня 2023 року складає 20 000,00 доларів США, що еквівалентно 731 372,00 грн. (по курсу НБУ 100 $ = 3656,86 грн. (а. с. 11-15).
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що квартира АДРЕСА_1 придбана та зареєстрована за відповідачем під час шлюбу з позивачем, а тому в силу статті 60 СК України є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Оскільки відповідач не заперечив такого права власності на спірну квартиру, тому частки сторін у праві власності на цю квартиру становлять по 1/2 частині.
Із таким висновком суду першої інстанції можна погодитися.
Відповідно до статі 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (ч. 1). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 2).
Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16 (провадження № 61-15462св18) та у постанові Верховного Суду від 12 травня 2022 року у справі № 126/1737/20 (провадження № 61-990св22).
Положеннями статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. 
Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Згідно зі статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1). 
Отже, наведеною частиною 1 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України, відповідно до якої у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.
Зі змісту роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у пунктах 23 і 25 постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 статті 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені із цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. 
Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири.
Отже, майно може належати подружжю на праві спільної сумісної власності за умови встановленого факту набуття такого майна подружжям під час шлюбу; джерелом набуття цього майна мають бути спільні сумісні кошти подружжя або їх спільна праця; мета, з якою дане майно придбане та наявність цього майна на час припинення ведення спільного господарства.
Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені в статті 57 СК України, в пунктах 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
У постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію про те, що зазначені норми свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Як встановлено по справі спірна квартира придбана сторонами на підставі договору купівлі-продажу від 13 серпня 2021 року під час їх шлюбу та зареєстрована на відповідача ОСОБА_1 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, сформованого 13 липня 2023 року (а. с. 10).
За таких обставин, суд першої інстанції, врахувавши вимоги закону, оцінивши зібрані по справі докази, дійшов правильного висновку про поділ спільного майна подружжя в рівних частинах, з огляду на те, що спірна квартира придбана ОСОБА_1 під час перебування в шлюбі з позивачем.
При цьому відповідач ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів на спростування презумпції спільності майна подружжя, а саме лише його посилання на те, що кошти на придбання спірної квартири він отримав у борг від своєї матері, не доводить, що квартира не є спільним майном подружжя.
Доводи апеляційної скарги відповідача в тому, що він не отримував ухвалу суду про відкриття провадження у справі, тому не мав можливості подати відзив на позовну заяву та клопотання, спростовуються наступним.
Згідно ухвали Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 02 серпня 2023 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, направлено відповідачу копію ухвали суду про відкриття провадження у справі разом із копією позовної заяви та копіями доданих до неї документів і визначено йому 15-ти денний строк з дня вручення даної ухвали суду для надіслана до суду відзиву на позовну заяву і всіх письмових та електронних доказів (які можливо доставити до суду), висновків експертів і заяв свідків, що підтверджують заперечення проти позову (а. с. 24).
Копію ухвали суду від 02 серпня 2023 року надіслано відповідачу, згідно супровідного листа від 09 серпня 2023 року (а. с. 25).
Відповідач ОСОБА_1 11 серпня 2023 року отримав ухвалу суду, копію позовної заяви та додатки до неї, про що свідчить рекомендоване повідомлення за № 2400003775467 МВПЗ Могилів-Подільський (а. с. 27).
Відповідач у визначений судом термін, у тому числі з 11 серпня 2023 року по 02 жовтня 2023 року (за наявності поважних причин), відзив не надав та не спростував зазначених позивачем обставин, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог та обґрунтувань цих вимог, не заперечив їх і не надав доказів в заперечення.
Крім цього, про те, що відповідач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 свідчить довідка № 503 від 31 липня 2023 року, видана виконавчим комітетом Вендичанської селищної ради Могилів-Подільського району Вінницької області (а. с. 23) і за цією адресою суд надіслав відповідачу копію ухвали суду про відкриття провадження у справі від 02 серпня 2023 року (а. с. 25), яка ним отримана 11 серпня 2023 року.
Також відповідач, подавши апеляційну скаргу, зазначив в ній зареєстроване місце проживання – АДРЕСА_2 , іншої адреси, можливо фактичного місця проживання чи адреси для направлення кореспонденції, тощо він не вказав (а. с. 33). 
Апеляційну скаргу відповідач надіслав до суду поштою, на конверті адресу зазначив таку ж: АДРЕСА_2 (а. с. 40).
До апеляційної скарги відповідач у додатку надав розписку від 13 серпня 2023 року, в якій вказав, що він зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 38).
Адвокат Гримайло К. Л., діючи від імені ОСОБА_5 , яка позичила ОСОБА_1 кошти, надіслала вимогу відповідачу ОСОБА_1 за цією ж адресою – АДРЕСА_2 (а. с. 39).
Отже, судом першої інстанції копія ухвали суду про відкриття провадження разом із копією позовної заяви із додатками надіслані відповідачу за його місцем проживання та вручені йому. При цьому у відповідача було достатньо часу для подачі відзиву на позовну заяву, клопотань чи інших заяв щодо вирішення даного спору. Надання відзиву на позовну заяву є правом відповідача, а не його обов`язком.
Щодо доводів апеляційної скарги в тому, що суду були невідомі такі обставини, які позивач приховала від суду, що сторони по справі взяли у борг в ОСОБА_5 20 000,00 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на 13 серпня 2021 року еквівалент становить 535 372,00 грн., для купівлі спірної квартири, про що свідчить письмова розписка від 13 серпня 2021 року, написана ОСОБА_1 із зобов`язанням повернути кошти до 31 грудня 2022 року.
До апеляційної скарги відповідач надав доказ – копію розписки від 13 серпня 2021 року, із якої вбачається, що він – ОСОБА_1 отримав у борг від ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 20 000,00 доларів США для купівлі квартири, і зобов`язався повернути отримані кошти в повному обсязі на першу вимогу, але не пізніше 31 грудня 2022 року (а. с. 38).
Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (ч. 1). Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до статті 12 та 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
Відповідно до частин 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами, згідно вимог статті 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи
Докази, згідно вимог статтей 77, 78, 79,80 ЦПК України, мають бути належними, допустимими, достовірними й достатніми.
Відповідно до частини 3 статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідач не надав суду доказів неможливості подання до суду першої інстанції такого доказу як розписка від 13 серпня 2021 року, з причин, що об`єктивно від нього не залежали, оскільки копію ухвали суду від 02 серпня 2023 року про відкриття провадження у даній справі він отримав 11 серпня 2023 року і у нього було достатньо часу для подачі відзиву на позов, а також подачі відповідної заяви про долучення як доказу до матеріалів справи даної розписки. Об`єктивних причин не подання цього доказу до суду першої інстанції відповідач не вказав і відповідних доказів цього факту до суду не надав.
Таким чином відповідач не надав доказів неможливості подання до суду першої інстанції такого доказу як розписки від 13 серпня 2021 року, що об`єктивно не залежали від нього, тому цей доказ не підлягає прийняттю апеляційним судом, відповідно до правил ч. 3 ст. 367 ЦПК України. 
Доводи апеляційної скарги в тому, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, неправильно застосував норми матеріального права та висновки щодо їх застосування, які викладені у постановах Верховного Суду, спростовуються викладеним у даній постанові про правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права із урахуванням висновків щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду, посилання на які наявні у даній постанові.
З огляду на викладене колегія суддів вважає, що рішення суду не підлягає до скасування, а апеляційна скарга позивача не підлягає до задоволення.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд 
Постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 02 жовтня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Головуючий	М. В. Матківська  	
Судді	Ю. Б. Войтко  	
  	В. В. Сопрун  	

Повний текст судового рішення складено 19 січня 2024 року