Справа № 161/3882/23 	Головуючий у 1 інстанції: Пахолюк А. М. 	
Провадження № 22-ц/802/27/24  	  Доповідач: Матвійчук  Л. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
09 січня 2024 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Матвійчук Л. В.,
суддів - Федонюк С. Ю., Осіпука В. В., 
з участю секретаря судового засідання – Губарик К. А.,
позивача – ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 вересня 2023 року,
                                          В С Т А Н О В И В:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що він є квартиронаймачем по АДРЕСА_1 , у якій зареєстрована його колишня дружина – ОСОБА_2 , відповідач по справі. З 2011 року відповідач в квартирі не проживає, навідувалась лише до хворої дочки декілька разів на рік, не сплачувала комунальні послуги. Речі відповідача у квартирі відсутні. В добровільному порядку з реєстрації у квартирі відповідач відмовляється зніматись, хоча має власне нерухоме майно.
Позивач зазначав, що перебування відповідача ОСОБА_2 зареєстрованою в державній житловій квартирі, якою він користується разом з внуками, не дає йому можливості оформити житлову субсидію.
Ураховуючи наведене, позивач ОСОБА_1 просив суд визнати відповідача ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування житловою квартирою АДРЕСА_2 .
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 вересня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_2 .
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, у якій покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у позові ОСОБА_1 .
Відзиву на апеляційну скаргу позивач не подавав.
Представник позивача, відповідач та її представник, будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились. 
Позивач ОСОБА_1 подав до апеляційного суду заяву про відкладення розгляду справи, обґрунтовуючи її тим, що його представник ОСОБА_3 захворів, у зв`язку з чим не може з`явитись в судове засідання, однак доказів на підтвердження вказаної обставини суду не надав. 
Крім того, від представника відповідача ОСОБА_2 – ОСОБА_4 на адресу апеляційного суду надійшла заява, у якій вона просить розглядати справу без її та відповідача участі.
Колегія суддів вважає можливим проводити розгляд справи за відсутності зазначених учасників справи відповідно до вимог ст. 372 ЦПК України, оскільки їх неявка в судове засідання апеляційної інстанції не перешкоджає розгляду справи. 
Згідно із частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши пояснення позивача, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Судом першої інстанції встановлено, що квартира АДРЕСА_2 на даний час не приватизована та належить до державного житлового фонду (а.с.45).
З довідки про склад сім`ї № 10 від 13 лютого 2023 року, виданої ОСББ «Кравчука 19Б» слідує, що у зазначеній квартирі зареєстровані: позивач ОСОБА_1 (уповноважений власник, співвласник, наймач), ОСОБА_5 (онук), ОСОБА_6 (онука), відповідач ОСОБА_2 (колишня дружина), яка зареєстрована, але не проживає з 2012 року, про що свідчить голова ОСББ та свідки сусіди (а.с.6).
Позивач ОСОБА_1 є основним квартиронаймачем по АДРЕСА_1 .
Згідно з повідомленням Департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради від 11 серпня 2023 року ордер на зазначене житло видавався при заселенні будинку для реєстрації місця проживання та місця проживання членів сім`ї і на даний час у квартирі АДРЕСА_2 зареєстровано 4 особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (а.с.52).
Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 свої вимоги мотивував тим, що відповідач ОСОБА_2 , яка є його колишньою дружиною, в квартирі АДРЕСА_2 не проживає з 2011 року, має на праві власності іншу квартиру, що свідчить про втрату нею інтересу до вказаного житла.
У постанові Верховного Суду від 03 березня 2021 року у справі №161/2007/18 викладений наступний правовий висновок.
Порядок користування жилими приміщеннями у будинках державного та громадського житлового фонду регулюють положення статей 71, 72 ЖК Української РСР.
Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Відповідно до ст. 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Аналіз змісту статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку про те, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців; відсутність поважних причин такого непроживання.
Збереження житлового приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.
Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені ст. 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення.
Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті.
У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.
Вичерпного переліку таких поважних причин законодавство не встановлює, у зв`язку з чим вказане питання вирішується судом у кожному окремому випадку з урахуванням конкретних обставин справи та правил щодо оцінки доказів.
При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатися намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності, а також ставлення відповідача до спірного житла.
Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі PowellandRayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18 лютого 1999 року).
ЄСПЛ неодноразово зазначав про те, що концепція «житла» за змістом ст. 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому, чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків із конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, п. 63).
Суд звертає увагу на те, що умовою реалізації принципу верховенства права при вирішенні спорів, у тому числі, щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є принцип пропорційності.
ЄСПЛ розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема, й у питаннях захисту права власності.
Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.
З урахуванням зазначених норм права та релевантної практики ЄСПЛ можна зробити висновок про те, що принцип пропорційності втручання в право особи на користування житлом шляхом визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, не буде порушено у випадку, якщо особа тривалий час не проживає у спірному житловому приміщенні без поважних причин, не ставиться до нього, як до свого постійного місця проживання, а тому не має з ним достатніх триваючих зв`язків.
Як правильно встановлено судом першої інстанції, відповідач ОСОБА_2 у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , не проживає тривалий час (з 2011 року), тобто понад встановлений законом строк збереження права користування, переїхала проживати в інший населений пункт, та з 08 липня 2014 року має на праві приватної власності інше житло, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.46). Факт непроживання відповідача у спірній квартирі підтверджується повідомленням Луцького районного управління поліції Головного управління Національної поліції у Волинській області від 23 лютого 2023 року №1142/50/04-23, довідкою про склад сім`ї № 10 від 13 лютого 2023 року, виданої ОСББ «Кравчука 19Б», письмовими поясненнями сусідів, а також показаннями допитаного в якості свідка онука сторін по справі ОСОБА_5 (а.с.6, 12-15).
Вищенаведене свідчить, що передбачене ст. 8 Конвенції та ст. 47 Конституції України право ОСОБА_2 на житло не буде порушено, а доводи її апеляційної скарги про непридатність житла у м. Ковелі не підтверджені жодними належними та допустимими доказами.
Отже, суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого висновку, що відповідач ОСОБА_2 втратила право на користування квартирою АДРЕСА_2 у зв`язку з відсутністю в спірному житловому приміщенні без поважних причин понад шість місяців.
Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду про задоволення позову ОСОБА_1 є законним та обґрунтованим.
У доводах апеляційної скарги відповідач ОСОБА_2 вказувала, що причиною її непроживання у спірній квартирі було те, що позивач вчиняв щодо неї домашнє насильство, а також змінив замки у квартирі. Проте такі доводи колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки факт зміни замків позивачем у квартирі відповідачем не доведено. Крім того, такі доводи спростовуються встановленими рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 червня 2023 року обставинами у справі №161/6055/23, залишеним без змін постановою Волинського апеляційного суду від 15 серпня 2023 року та постановою Верховного Суду від 30 жовтня 2023 року (а.с.147-151). Так судом в межах розгляду зазначеної справи не встановлено факту вчинення позивачем ОСОБА_1 домашнього насильства по відношенню до відповідача ОСОБА_2 , підстав для застосування обмежувального припису щодо позивача судом не встановлено. 
В межах розгляду вже цієї справи відповідач надані позивачем докази щодо її непроживання у квартирі не спростувала та не заперечувала факт свого непроживання у спірній квартирі. Матеріали справи також не містять будь-яких доказів про те, що відповідач намагалася проживати у спірній квартирі, а ОСОБА_1 чинив їй у цьому перешкоди. Відповідач протягом 2011-2023 років не зверталася до правоохоронних органів щодо неможливості використання майна, не зверталася до суду із відповідним позовом. Доказів того, що у спірній квартирі знаходяться речі відповідача, про що вона зазначала у своїх доводах апеляційної скарги, не надано і цю обставину в порушення вимог ст. 81 ЦПК України відповідачем не доведено.
Отже, встановлені у справі обставини та сукупність наявних у справі доказів свідчить про те, що ОСОБА_2 без поважних причин не проживає у квартирі понад 12 років, що відповідно до вищенаведених правових норм є підставою для визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Доводи апеляційної скарги про невідповідність рішення суду першої інстанції фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, спростовуються вищенаведеними висновками суду першої інстанції, встановленими у справі обставинами і не впливають на законність рішення суду.
Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди відповідача з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.  
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд                                                 
                                                     У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 вересня 2023 року у цій справі залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя

Судді: