Справа № 456/413/21                                Головуючий у 1 інстанції: Шрамко Р. Т. 
Провадження № 22-ц/811/3142/23                        Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
       06 лютого 2024 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 
головуючого - судді Ніткевича А.В.
суддів – Копняк С.М., Бойко С.М.
                        секретаря Зеліско-Чемерис К.Р.
                        з участю представника позивачки ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні приміщенні Львівського апеляційного суду у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 – адвоката Кравчука Петра Івановича на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 09 березня 2023 року в складі судді Шрамка Р.Т. у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - приватного нотаріуса Стрийського районного нотаріального округу Навальковської Мирослава Миколаївни, про визнання договору дарування удаваним та визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя,-
встановив:
У січні 2021 року позивачка ОСОБА_4 звернулась до суду з позовною заявою до відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору приватного нотаріуса Стрийського районного нотаріального округу Навальковської М.М. про визнання договору дарування удаваним та визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя. 
Вимоги обґрунтовувала тим, що у 2010 році позивачка познайомилась з відповідачем ОСОБА_3 , який на той час не мав власного житла та мав проблеми з роботою. Через деякий час позивачка запропонувала відповідачу роботу - посаду директора на підприємстві її батька. Відповідач погодився та його було призначено на посаду директора ТОВ «Тонар системс».
19 червня 2014 року між позивачкою та відповідачем ОСОБА_3 зареєстровано шлюб, від якого ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_6 .
Позивачка знала, що родичі відповідача проживають в місті Моршині та після одруження відповідач почав умовляти її дати йому кошти на придбання квартири поруч з його родичами для спільного відпочинку, оскільки місто ОСОБА_7 є курортом та мали туди їздити оздоровлюватись.
Проте, після народження дитини позивачка займалася доглядом за донькою та одночасно працювала на підприємстві у батька, незважаючи на декретну відпустку. Жодного разу так і не потрапила у придбану квартиру, відповідач лише показував дизайн-проект та розповідав про ремонт.
Наприкінці 2019 року позивачка знову завагітніла та ІНФОРМАЦІЯ_2 народила сина - ОСОБА_8 . 
На даний час з відповідачем проживають окремо та будуть здійснювати поділ спільного майна подружжя, до якого крім трьох автомоблів, відноситься вказана спірна квартира.
Так, під час шлюбу з відповідачем за кошти батька позивачки було придбано квартиру в м. Моршині, яку відповідач оформив на своє ім`я (правовстановлюючих документів позивач не бачила до жовтня 2020 року, коли збирала свої речі та випадково знайшла договір дарування). Як виявилося, 23.09.2016 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_3 укладено договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Навальковською М.М., договір зареєстрований в реєстрі за № 840, на підставі чого прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 31621914 від 29.09.2016 09:20:48. 
Разом із договором дарування вона знайшла оригінал розписки про отримання ОСОБА_9 від ОСОБА_3 в присутності її чоловіка ОСОБА_10 суми грошових коштів в еквіваленті 26 600 доларів США, що склало в національній валюті України 690 000 гривень.
Таким чином, договір дарування квартири приховує інший правочин, який сторони насправді вчинили, а саме фактично укладено договір купілі-продажу вказаної квартири.
Правові наслідки придбання нерухомого майна в період шлюбу зумовлюють відповідний правовий режим майна (на нього розповсюджуються положення глави 8 Сімейного кодексу України), належність його на праві спільної сумісної власності та можливість його поділу в порядку ст. 69 Сімейного кодексу України.
З огляду на те, що до 05 жовтня 2020 року позивачка не знала про укладення відповідачем саме договору дарування замість договору купівлі-продажу, то перебіг строку позовної давності розпочався саме з 05 жовтня 2020 року, тобто моменту, як дізналась про порушення свого права власності як співвласника вказаної спірної квартири.
Вважає, що пропущення позовної давності відбулося з поважних причин з огляду на дві вагітності в період з 2017 по 2020 рік та той факт, що повністю довіряла своєму чоловікові та не бачила правовстановлюючих документів, була впевнена, що укладено договір купівлі-продажу.
Тому просила поновити позовну давність на звернення до суду та визнати договір дарування від 23 вересня 2016 року № 840, укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_3 щодо квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 37.9 кв.м., житловою площею 17.2 кв.м., що складається з кухні та однієї житлової кімнати (далі - спірна квартира) - удаваним та визнати такий договором купівлі-продажу. Визнати квартиру за адресою: АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя, що набута в період шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
Оскаржуваним рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 09 березня 2023 року поновлено ОСОБА_4 строк позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав.
Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_9 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору приватного нотаріуса Стрийського районного нотаріального округу Навальковської Мирослава Миколаївни про визнання договору дарування удаваним та визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя задоволено.
Визнано договір дарування від 23 вересня 2016 року № 840, укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_3 щодо квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 37.9 кв.м., житловою площею 17.2 кв.м., що складається з кухні та однієї житлової кімнати - удаваним та визнано його договором купівлі-продажу.
Визнано квартиру за адресою: АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя, що набута в період шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
Скасовано арешт накладений ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 28.01.2021 на квартиру за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 37.9 кв.м, житловою площею 17.2 кв.м, що складається з кухні та однієї житлової кімнати (реєстраційний номер нерухомого майна 1032348946107, номер запису про право власності 16637883, зареєстрованого за ОСОБА_3 23.09.16 приватним нотаріусом Навальковською М.М. та скасовано заборону вчиняти будь-які реєстраційні дії в тому числі, що стосуються вселення та реєстрації місця проживання у квартирі за адресою АДРЕСА_1 , яка зареєстрована на праві власності за ОСОБА_3 .
Стягнуто з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_4 судові витрати в сумі 1816 грн. 00 коп.
Рішення суду оскаржив ОСОБА_3 , апеляційну скаргу в інтересах якого сформовано в системі «Електронний суд» адвокатом Кравчуком П.І.
В обґрунтування вимог скарги, апелянт покликається на те, що на момент укладення спірного правочину сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, намірів розірвання шлюбу не було, майнових спорів між подружжям не було, ініціатором роздільного проживання позивачки та відповідача була саме позивачка. В той же час, укладення між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 договору дарування квартири було цілком обґрунтованим, оскільки в суміжній до спірної квартири мешкають опікуни ОСОБА_3 – ОСОБА_11 , ОСОБА_12 . Ці двоє опікунів мали тривалі дружні і фактично родинні відносини із мешканкою і власником спірної квартири ОСОБА_13 , утримували та доглядали її всі останні роки життя. Небога і спадкоємець ОСОБА_13 – ОСОБА_5 , набувши право власності на квартиру в порядку спадкування, вирішила подарувати її ОСОБА_3 . Тобто, дарувальницю за договором ОСОБА_5 та відповідача ОСОБА_3 пов`язують спільні сталі тривалі дружні та родинні зв`язки, наслідком чого і стало укладання відповідного договору дарування квартири. Факт опікунства над ОСОБА_3 підтверджується рішенням виконкому Шепетівської міської ради Хмельницької області. Факт належності ОСОБА_3 і його опікунам ОСОБА_11 , ОСОБА_12 суміжної квартири відносно спірної квартири, а також проживання їх у ній підтверджується Інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно і копіями паспортів останніх. 
Зазначає, що на підтвердження удаваного правочину дарування квартири позивачка посилається лише і виключно на розписку, яка згідно тверджень лише особисто позивачки складена ОСОБА_5 . Однак, з наданої позивачкою розписки неможливо достеменно, об`єктивно та неупереджено встановити, ким саме написана розписка, а також, що викладені в розписці обставини та події мали місце. Таким чином, в розумінні ст. ст. 77, 78 ЦПК України, ця розписка не відповідає вимогам щодо належності та допустимості доказів, а згідно ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Додає, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. 
Позивачка ОСОБА_4 у позовній заяві зазначала, що після одруження відповідач почав умовляти її дати йому кошти на придбання квартири. Під час шлюбу з ОСОБА_3 за кошти батька позивачки було придбано квартиру в м. Моршин, яку відповідач оформив на своє ім`я. 
Звертає увагу, що позивачкою жодним чином у позові не вказано, що джерелом походження коштів для придбання квартири є спільний бюджет подружжя. 
Як стверджує позивачка, до 2020 року вона була переконана, що між відповідачами насправді було посвідчено договір купівлі-продажу квартири, а не дарування. Проте, позивачка не надає доказів того, що нею у відповідності до ст. 65 СК України надавалась ОСОБА_3 нотаріальна згода на придбання квартири на умовах укладення саме договору купівлі-продажу. 
Щодо позовної давності, то зауважує, що позовна заява ОСОБА_4 підписана 26.01.2021, тобто через 4 роки і 4 місяці, в той час, як загальний трирічний строк позовної давності закінчився 23.09.2019. Відтак усі подальші обставини, які виникли та продовжували існувати після 23.09.2019 не впливають на поважність пропуску строку позовної давності. Вважає, що суд першої інстанції не мав підстав визнавати причини пропуску позовної давності поважними. У своє чергу, до спливу 23.09.2019 позовної давності позивачка мала можливість перевірити загальнодоступний реєстр речових прав, який є відкрити, загальнодоступним та платним, крім випадків, передбачених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». 
З наведених підстав, просить скасувати рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 09 березня 2023 року та ухвалити нове, про відмову у задоволенні позову. 
Заслухавши суддю–доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_2 на підтримку доводів скарги, а також пояснення представника позивачки ОСОБА_1 на заперечення таких, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).
Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 суд виходив з того, що надані суду докази свідчать про те, що відповідач отримав у власність квартиру на підставі договору, який перечить ст. 717 ЦК України, оскільки згідно наданої розписки, передав за квартиру грошові кошти, які були попередньо узгодженні, що свідчить про те, що договір дарування укладений 23.09.2016 суперечить частині третій статті 203 ЦК України, а саме те, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Зважаючи на наведене, суд вважав, що саме договір дарування квартири укладений 23.09.2016 між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , відповідно до статті 235 ЦК України є удаваним правочином, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, а саме договору купівлі – продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 37.9 кв.м., житловою площею 17.2 кв.м., що складається з кухні та однієї житлової кімнати.
Оскільки спірний договір дарування квартири між ОСОБА_9 та ОСОБА_3 укладений 23 вересня 2016 року № 840 в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, суд дійшов висновку, що набута сторонами в період шлюбу квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , є об`єктом спільної сумісної власності подружжя оскільки.
Вирішуючи питання пропуску позовної давності, суд врахував, що позивач про порушення свого права дізналася лише в жовтні 2020 року, коли збирала свої речі та випадково знайшла договір дарування. 
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції зважаючи на встановлені обставини та відповідні їм правовідносини.
Судом встановлено, що згідно із свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , 19 червня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві зареєстровано шлюб (т.1 а.с.9).
В період перебування у шлюбі в сторін народилось двоє дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_14 , що стверджується свідоцтвами про народження серії НОМЕР_2 та серії НОМЕР_3 відповідно (т.1 а.с.10, 11). 
Згідно із договором дарування від 23.09.2016, посвідченого приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Навальковською М.М., ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_3 . (т.1 а.с.12-13).
Зі змісту розписки, долученої до матеріалів справи, від 23.09.2016, вбачається, що ОСОБА_5 отримала від ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 26 600 доларів США. Дану суму вона отримала в рахунок оплати за квартиру, яка перебуває у її власності та знаходиться по АДРЕСА_1 (т.1 а.с.14-15).
Згідно із інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 14.01.2021, квартира по АДРЕСА_1 , на праві власності належить ОСОБА_3 , на підставі договору дарування квартири від 23.09.2016, посвідченого приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Навальковською М.М. (т.1 а.с.26-28).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.
Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Звертаючись до суду з відповідними вимогами, позивачка ОСОБА_4 посилалась на те, що договір дарування квартири по АДРЕСА_1 є удаваним правочином та укладався з метою приховати договір купівлі-продажу нерухомого майна. На підтвердження удаваності вчиненого договору дарування позивачка долучила розписку, складену 23.09.2016, тобто в день укладення договору дарування від 23.09.2016, зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_5 отримала від ОСОБА_3 , гроші кошти в сумі 26600 доларів США, що в гривнях складає 690 000 грн. Зазначену суму ОСОБА_5 отримала в рахунок оплати за квартиру, яка перебуває у її власності та знаходиться по АДРЕСА_1 .
Статтею 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Натомість, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування (стаття 717 ЦК України).
В свою чергу, удаваним є правочин, вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (стаття 235 ЦК України).
Тлумачення статті 235 ЦК України дає підстави для висновку, що сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків. Єдиним правовим наслідком кваліфікації правочину як удаваного є застосування до правовідносин, які виникли на його підставі, норм, що регулюють цей правочин.
За встановленою судовою практикою позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.
У постанові Верховного Суду України від 7 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16 зроблено висновок, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити справу із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.
Схожі висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц (провадження N 14-498цс18), за якими встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.
Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним.
Як зазначено вище, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним.
Дослідивши обставини справи, наявні в матеріалах справи докази, врахувавши зазначені вище норми, які регулюють спірні правовідносини, колегія суддів апеляційного суду погоджується з судом першої інстанції, який дійшов до правильного висновку про наявність підстав для визнання договору дарування недійсним внаслідок його удаваності.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно встановив, що укладаючи 23.09.2016 року договір дарування квартири АДРЕСА_4 , сторони усвідомлювали, що укладають інший договір, а саме договір купівлі-продажу, приховуючи при цьому оплатність здійсненого правочину, оскільки дійсна спрямованість волі сторін була направлена на укладення договору купівлі-продажу, а не договору дарування. А отже, оспрюваний договір є удаваним правочином, оскільки ОСОБА_5 не передавала безоплатно (не дарувала) ОСОБА_3 належне їй нерухоме майно, а здійснила його відчуження за 26600 дол. США, про що склала відповідну розписку на ім`я ОСОБА_3 , з чого слідує, що ОСОБА_3 передав відповідну суму коштів, а ОСОБА_5 їх прийняла. 
Мотиви ОСОБА_3 про те, що ОСОБА_5 вирішила з ним укласти договір дарування, з покликанням на те, що опікуни (батьки) відповідача – ОСОБА_11 та ОСОБА_12 мали тривалі дружні та фактично родинні відносини із ОСОБА_15 , яку утримували та доглядали до дня її смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) у суміжній з їх квартирою, у квартирі АДРЕСА_4 , та з її небогою ОСОБА_5 , яка набула право власності на квартиру на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19.09.2016, колегією суддів відхиляються, з огляду на те, що матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження родинних, дружніх зв`язків між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , як спадкоємцем ОСОБА_15 , які б давали підстави суду вважати, що сторони можуть дарувати такі дороговартісні подарунки, а саме нерухоме майно (квартиру).
Покликання ОСОБА_3 на те, що ОСОБА_11 була призначена його опікуном рішенням виконавчого комітету Шепетівської міської ради народних депутатів Хмельницької області №164 від 20.11.1986 (т.1 а.с.124), а тому вважає, що існували родинні відносини, судом до уваги не приймаються, оскільки на час укладення спірного правочину 23.09.2016 опіка та піклування над ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 задовго до цієї події припинилася у зв`язку з досягненням повноліття. 
Відповідачем ОСОБА_3 не спростовано жодними належними та допустимими доказами наявність розписки, написаної ОСОБА_5 , яка ствердила про отримання грошових коштів в рахунок оплати за відчужувану квартиру АДРЕСА_4 . 
Аргументи відповідача ОСОБА_3 про те, що із розписки неможливо встановити ким саме написана розписка, а також, що викладені в розписці обставини та події дійсно мали місце, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки така розписка у встановлений законом спосіб не спростована.
Таким чином, укладаючи договір дарування квартири АДРЕСА_4 , волевиявлення сторін договору ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було спрямоване на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені договором дарування, тобто сторони мали намір приховати під укладеним договором дарування договір купівлі - продажу нерухомого майна з метою настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені договором дарування. Зазначене повністю підтверджується розпискою продавця покупцю з передбаченими наслідками.
Колегія суддів вважає, що такі дії ОСОБА_3 були вчинені з метою позбавлення прав позивачки на належну їй за законом частку у спірному майні, яке у разі його придбання за договором купівлі-продажу має статус спільного майна подружжя та підлягає поділу.
Судом вірно враховано, що позивачка довела, чим саме порушуються її права внаслідок укладення спірного договору дарування від 23.09.2016, адже їх предметом є набуття відповідачем права власності на нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_4 , яка внаслідок укладення договору купівлі-продажу є спільним сумісним майном подружжя, на що позивачка посилалася у позові. Такі обставини не спростовані стороною відповідача.
Твердження ОСОБА_3 про недоведеність існування у подружжя грошових коштів для придбання нерухомого майна колегія суддів оцінює критично, оскільки відповідачем не спростовано зазначеного у розписці ОСОБА_5 про отримання нею повного розрахунку по угоді та не надано суду доказів відсутності у подружжя таких коштів.
Відповідно до положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).
Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі, в судовому порядку.
Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18. Підстав відступу від зазначених висновків не встановлено.
Отже на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.
Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.
Докази та обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки під час їх дослідження та встановлення судом першої інстанції дотримані норми матеріального та процесуального права.
Установивши, що спірне нерухоме майно - квартира АДРЕСА_4 набута подружжям у власність у період перебування у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти, таке майно, в силу статті 60 СК України, належить ОСОБА_4 та ОСОБА_3 як чоловікові та дружині на праві спільної сумісної власності, а відтак є спільним сумісним майном подружжя. При цьому презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя ОСОБА_3 не спростовано, ним не доведено суду належними та допустимими доказами факту придбання цього нерухомого майна за його особисті кошти.
Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції матеріали справи не містять. Таких доказів не додано стороною відповідача до апеляційної скарги на рішення суду та не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.
Доводи апеляційної скарги щодо необхідності застосування позовної давності до даних правовідносин колегія суддів відхиляє як необґрунтовані.
Так, звертаючись до суду із позовом ОСОБА_4 просила поновити строк позовної давності на звернення до суду, обґрунтовуючи тим, що про порушення свого права вона дізналася у жовтні 2020 році, коли збирала свої речі та випадково знайшла договір дарування та розписку. 
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав і протягом часу її дії особа може розрахувати на примусовий захист свого порушеного права судом.
Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
Частина четверта статті 267 ЦК України передбачає, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі №907/50/16 зазначено, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше.
Верховний Суд у постанові від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 наголошував на тому, що перебіг позовної давності починається з моменту, коли у особи виникло право на подання позову у матеріально-правовому аспекті. Мається на увазі таке подання позову, з яким пов`язується судовий захист права або здійснення примусу до дотримання норм права. Перебіг позовної давності пов`язується з моментом, коли право позивача порушено і таке порушення не усувається.
Суд першої інстанції правильно не погодився з доводами відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності, оскільки зважаючи на клопотання про поновлення строку для подання позовної заяви до суду, позивачка з об`єктивних причин не мала змоги звернутись до суду раніше, оскільки їй не було відомо про укладення спірного договору дарування, у зв`язку з тим, що вона не була присутня при його укладанні, про наявність зазначеного договору вона дізналась лише в жовтні 2020 року коли збирала свої речі та випадково знайшла договір дарування.
Відтак доводи відповідача в цій частині зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника із висновком суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи.
При цьому колегія суддів зазначає, що аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.
Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте, Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.
Суд у своєму рішенні навів мотиви з яких прийняв до уваги доводи позивачки щодо наявності підстав для задоволення позову та навів достатнє мотивоване обґрунтування підстав для відмови у прийнятті заперечень відповідача.
Під час розгляду справи суд першої інстанції дотримався вимог закону, повно та всебічно з`ясував обставин справи, надав правову оцінку доводам і запереченням сторін та зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що, рішення суду першої інстанції є законними та обґрунтованими.
Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності відмови у задоволенні позову у повному обсязі, також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору. 
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для їх скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд,-
постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 – адвоката Кравчука Петра Івановича залишити без задоволення.
Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 09 березня 2023 року -залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.
       
       Повний текст постанови складений 07 лютого 2024 року.

       Головуючий                                                 А.В. Ніткевич

       Судді: С.М. Бойко 

                                                                С.М. Копняк