ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

08 лютого 2024 року	  м. Одеса	Справа № 916/2503/23	

м. Одеса, проспект Шевченка, 29, 
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі:
головуючого судді Савицького Я.Ф.,
                    суддів: Колоколова С.І.,
                                 Разюк Г.П.
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Григорчука Владислава Борисовича
на додаткову ухвалу Господарського суду Одеської області
від 03 жовтня 2023 року (повний текст складено 09.10.2023)
у справі №916/2503/23
за позовом: Фізичної особи-підприємця Григорчука Владислава Борисовича
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНФОКС в особі філії "ІНФОКСВОДОКАНАЛ"
про визнання безпідставним боргу та зобов`язання списати його с особового рахунку,-

суддя суду першої інстанції: Гут С.Ф.,
місце винесення рішення: м. Одеса, проспект Шевченко, 29, Господарський суд Одеської області

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 14.09.2023 закрито провадження у справі №916/2503/23 на підставі заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНФОКС" в особі філії "ІНФОКСВОДОКАНАЛ" про закриття провадження у справі, у зв`язку із відсутністю предмету спору.
Фізичній особі-підприємцю Григорчуку Владиславу Борисовичу повернуто 5 368,00 грн. судового збору, сплаченого при зверненні із позовом. 
21.09.2023 до господарського суду надійшла заява Фізичної особи-підприємця Григорчука Владислава Борисовича про стягнення в порядку частини 3 статті 130 Господарського процесуального кодексу України судових витрат із Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНФОКС" в особі філії "ІНФОКСВОДОКАНАЛ", з яких 5 368,00 грн. судового збору та 6 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.
Додатковою ухвалою Господарського суду Одеської області від 03.10.2023 у справі №916/2503/23 (суддя С.Ф. Гут) у задоволенні заяви Фізичної особи-підприємця Григорчука Владислава Борисовича про стягнення понесених судових витрат - відмовлено.
Приймаючи ухвалу про відмову у стягненні на користь позивача понесених ним судових витрат, при зверненні до господарського суду, суд першої інстанції вказав, що заявлена ФОП Григорчуком В.Б. до стягнення сума судового збору у розмірі 5  368,00 грн. повернута останньому ухвалою від 14.09.2023, у зв`язку із закриттям провадження у справі.
Що стосується витрат на професійну правничу допомогу, то враховуючи те, що звертаючись із заявою про стягнення понесених судових витрат ФОП Григорчук В.Б. посилався на приписи ч. 3 ст. 130 Господарського процесуального кодексу України, місцевий господарський суд зазначив, що правова конструкція наведеної норми не передбачає стягнення понесених позивачем витрат з відповідача у разі закриття провадження у справі, оскільки у даному положенні законодавства мова йде про таку можливість лише у разі відмови позивача від позову у зв`язку із задоволенням позовних вимог відповідачем, що відрізняється від закриття провадження у справі у зв`язку із відсутністю предмету спору.
З огляду на вказане та враховуючи те, що ФОП Григорчук В.Б. не звертався до суду із заявою про відмову від позову у зв`язку із задоволенням позовних вимог відповідачем, судове провадження закрито у зв`язку із відсутністю предмету спору (відповідачем переглянуто своє ж рішення та сторновано заборгованість), суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з ТОВ "ІНФОКС" в особі філії "ІНФОКСВОДОКАНАЛ" на користь ФОП Григорчука В.Б. понесених останнім судових витрат на професійну правничу допомогу.
Не погоджуючись зі вказаною додатковою ухвалою суду першої інстанції, Фізична особа-підприємець Григорчук Владислав Борисович звернувся до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати додаткову ухвалу Господарського суду Одеської області від 03.10.2023 у справі №916/2503/23 в частині відмови у стягненні оплати правничої допомоги та ухвалити у цій частині нове рішення, яким заяву ФОП Григорчука В.Б. про стягнення понесених витрат у справі №916/2503/23 задовольнити шляхом стягнення з ТОВ "ІНФОКС" в особі філії "ІНФОКСВОДОКАНАЛ" на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6 000,00 грн.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, позивач зазначає, що суд першої інстанції неправильно застосував до обставин, у зв`язку з якими було закрито судове провадження у справі №916/2506/23, норми процесуального права.
Зокрема, апелянт звертає увагу на те, що провадження у даній справі, предметом розгляду якої були вимоги про визнання безпідставним боргу та зобов`язання списати його с особового рахунку позивача, закрито на підставі відповідної заяви відповідача, оскільки останнім позивачу сторнована нарахована сума оплати за понаднормативний скид забруднень з коефіцієнтом кратності Кк=5 в розмірі 26383,30 грн. за актом №1922 від 14.10.2022 і рішенням технічної комісії від 28.10.2022 та видалено її з особового рахунку. Тобто – у зв`язку з відсутністю предмету спору.
ФОП Григорчук В.Б. звертає увагу, що право позивача стягнути з відповідача понесені судові витрати у разі, якщо позивач не підтримує своїх вимог, у наслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, передбачено ч. 3 ст. 130 Господарського процесуального кодексу України.
Так, відповідно до вказаної норми, у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.
Як зазначає ФОП Григорчук В.Б., речення перше ч. 3 ст. 130 Господарського процесуального кодексу України стосується права відповідача (не позивача) на стягнення понесених витрат із позивача у разі відмови позивача від позову. Водночас, суть другого речення полягає у тому, що якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача. При цьому, на думку позивача, не підтримання ним своїх вимог не обумовлено законом у певній обов`язковій формі або дії, як, наприклад, подання заяви про відмову від позову.
Апелянт переконаний, що суд першої інстанції помилково тлумачить вищенаведені положення законодавства, у зв`язку з чим дійшов неправильного висновку про те, що обов`язковою умовою для відповідного розподілу судових витрат, у разі задоволення відповідачем вимог позивача після пред`явлення позову, є саме відмова позивача від позову, оскільки це не передбачено законом. 
Детальніше доводи ФОП Григорчука В.Б. викладені в апеляційній скарзі.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 25.10.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Григорчука Владислава Борисовича на додаткову ухвалу Господарського суду Одеської області від 03.10.2023 у справі №916/2503/23; вирішено розглянути вказану апеляційну скаргу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.
У відзиві на апеляційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю "ІНФОКС" в особі філії "ІНФОКСВОДОКАНАЛ" не погоджується з доводами останньої та просить суд залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу – без змін.
На думку відповідача, суд першої інстанції правильно тлумачить положення ч. 3 ст. 130 Господарського процесуального кодексу України, а тому виніс цілком правильне та законне рішення, оскільки положення вказаної норми містять виключний перелік обставин, коли суд може присудити стягнення понесених позивачем витрат з відповідача, а саме: позивач має відмовитись від позивних вимог та не підтримувати своїх позивних вимог, після чого подати відповідне клопотання до суду про закриття провадження у справі на підставі п. 4 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України, а суд прийняти таку відмову та постановити відповідну ухвалу. Проте, жодних подібних заяв позивачем не подано.
Частиною першою ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у Главі 1 Розділу ІV.
Відповідно до ч. 1 ст. 271 Господарського процесуального кодексу України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Апеляційний суд зазначає, що з метою повного, об`єктивного та всебічного розгляду апеляційної скарги, враховуючи обставини, пов`язані зі запровадженням в Україні воєнного стану та приймаючи до уваги навантаження суду, принцип незмінності судової колегії, а також з огляду на перебування судової колегії у відпустці та положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, апеляційна скарга Адвокатського бюро “Адвокатська контора Т. Лебєдєвої” на рішення Господарського суду Одеської області від 10.05.2023 у справі №916/942/23 розглядається поза межами строку, встановленого статтею 273 Господарського процесуального кодексу України, але, у розумний строк, тобто такий, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій і вирішення справи з метою забезпечення належного судового захисту.
Згідно зі ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Ознайомившись з матеріалами справи, дослідивши апеляційну скаргу в межах її доводів та вимог, а також - документи, наявні у справі, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, судова колегія апеляційного господарського суду дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.
Фактично причиною подання апеляційної скарги стала незгода ФОП Григорчука В.Б. з відмовою у задоволенні його заяви про розподіл судових витрат з огляду на те, що суд першої інстанції вказав про неможливість застосування до відповідних правовідносин положень ч. 3 ст. 130 Господарського процесуального кодексу України.
Виходячи з доводів апеляційної скарги, судова колегія зазначає, що у даному випадку мова йде про питання правильного тлумачення положень ч. 3 ст. 130 Господарського процесуального кодексу України, оскільки апелянт вважає, що суд першої інстанції помилково зазначив про обов`язковість відмови позивача від позову для застосування цих положень.
З цього приводу судова колегія зазначає, що з огляду на матеріали справи вбачається, що ФОП Григорчук Владислав Борисович звернувся до Господарського суду Одеської області із позовною заявою до ТОВ "ІНФОКС" в особі філії "ІНФОКСВОДОКАНАЛ", в якій просив визнати безпідставним борг ФОП Григорчука В.Б. в розмірі 26 383,30 грн. як розраховану суму за понаднормовий скид забруднень з коефіцієнтом Kk=5 за розрахунковий місяць по об`єкту позивача на підставі п.45 Правил приймання стічних вод до системи централізованого водовідведення м. Одеси, нарахований ТОВ "ІНФОКС" в особі філії "ІНФОКСВОДОКАНАЛ", згідно його листа від 02.11.2022 №3424Вк-15 та зобов`язати ТОВ "ІНФОКС" в особі філії "ІНФОКСВОДОКАНАЛ" списати з особового рахунку №102-14 ФОП Григорчука В.Б. борг в розмірі 26 383,30 грн.
На стадії підготовчого засідання у справі від ТОВ "ІНФОКС" в особі філії "ІНФОКСВОДОКАНАЛ" (відповідач) до суду надійшла заява про закриття провадження у справі з огляду на те, що на підставі додаткового перегляду станом на 13.09.2023 позивачу сторнована нарахована сума оплати за понаднормативний скид забруднень з коефіцієнтом кратності Кк=5 в розмірі 26 383,30 грн. за актом №1922 від 14.10.2022 і рішенням технічної комісії від 28.10.2022 та видалено її з особового рахунку, що підтверджується листом до позивача від 13.09.2023 №4890ВК01.
У зв`язку з цим, ухвалою Господарського суду Одеської області від 14.09.2023 було закрито провадження у справі №916/2503/23 - з огляду на відсутність предмету спору.
В подальшому, від ФОП Григорчука В.Б. надійшла заява про стягнення з відповідача, зокрема, 6 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.
При цьому, звертаючись з відповідною заявою, позивач послався на положення ч. 3 ст. 130 Господарського процесуального кодексу України.
Як зазначалось вище, суд першої інстанції відмовив ФОП Григорчуку В.Б. у стягненні понесених судових витрат на професійну правничу допомогу, посилаючись на те, що положення ч. 3 ст. 130 Господарського процесуального кодексу України передбачають наявність відмови позивача від позову у зв`язку із задоволенням позовних вимог відповідачем, що відрізняється від закриття провадження у справі у зв`язку із відсутністю предмету спору. 
В контексті наведеного судова колегія зазначає, що судові витрати - це передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи (п. 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 242/4741/16-ц).
Стаття 123 Гоосподарського процесуального кодексу України визначає види судових витрат, до яких належать судовий збір та витрати, пов`язані з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.06.2021 у справі №550/936/18 зазначила, що питання про стягнення (визначення, розподіл) судових витрат вирішується зазвичай при вирішенні питання про закінчення судового провадження, тобто при закритті провадження у справі, залишенні позову без розгляду чи вирішенні спору по суті з ухваленням рішення суду. Окремо питання про стягнення судових витрат вирішується у разі, якщо судом воно не вирішувалося при ухваленні відповідного судового рішення про закінчення розгляду справи.
При цьому, підстави закриття провадження у справі зазначені у статті 231 Господарського процесуального кодексу України.
Так, вказаним Кодексом встановлено можливість закриття провадження у справі на підставі відмови позивача від позову і прийняття такої відмови судом (п. 4 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України).
Право позивача на відмову від позову на будь-якій стадії провадження у справі гарантується, про що визначено у ст. 191 Господарського процесуального кодексу України.
Крім того, господарський суд закриває провадження у справі, якщо, зокрема: спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства (п.1); після відкриття провадження у справі між сторонами укладено угоду про передачу спору на вирішення до міжнародного комерційного арбітражу або третейського суду, якщо тільки суд не визнає, що така угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана (п.5); настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва (6); сторони уклали мирову угоду і вона затверджена судом (7).
Разом з цим, пунктом 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд закриває провадження у справі, у зв`язку із відсутністю предмету спору.
Таким чином, апеляційна колегія виходить з того, що вирішення питання про відшкодування понесених позивачем витрат у разі закриття провадження у справі залежить від фактичних обставин, які стали підставою для такого закриття.
Водночас, у статті 130 Господарського процесуального кодексу України, яка має назву «Розподіл витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду» закріплені спеціальні правила, які стосуються окремих випадків розподілу судових витрат, зокрема, у разі закриття провадження у справі
Так, у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак, якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача (ч. 3 ст. 130 Господарського процесуальтного кодексу України)
Отже, процесуальним законом передбачено право позивача на одержання відшкодування понесених ним судових витрат за рахунок відповідача, якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову.
У заяві про стягнення судових витрат та апеляційній скарзі позивач просить суд застосувати виключно друге речення ч. 3 ст. 130 Господарського процесуального кодексу України та покласти на відповідача судові витрати на професійну правничу допомогу, оскільки позивач відмовився від частини позовних вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову.
Разом з тим, частиною 5 ст. 130 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.
Зі змісту зазначеної норми можна дійти висновку, що у випадку відмови позивача від позову та закриття провадження у справі, відповідач має право заявити про відшкодування позивачем понесених витрат (аналогічний висновок міститься у п. 10 постанови Верховного Суду від 25.04.2023 у справі №924/341/22).
При цьому, сукупний аналіз норм процесуального кодексу, якими врегульовано питання розподілу судових витрат, ст. ст. 129, 130 Господарського процесуального кодексу України, дає підстави для висновку, що у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду суд зобов`язаний виходити з положень ч. 5 ст. 130 Господарського процесуального кодексу України, оскільки вказана норма є спеціальною (такий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 18.06.2019 у справі №922/3787/17, від 09.07.2019 у справі №922/592/17, від 20.06.2023 у справі №925/1372/21, від 10.10.2023 у справі №907/636/20).
Враховуючи вищенаведене, судова колегія зазначає, що суд, вирішуючи питання про розподіл між сторонами судових витрат на підставі з положень ч. 3 ст. 130 Господарського процесуального кодексу України, які є спеціальною нормою, має виходити з наявності факту закриття провадження у справі саме внаслідок відмови позивача від позову через задоволення відповідачем заявлених до нього вимог після відкриття провадження у справі.
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.12.2020 у справі №922/418/20.
Таким чином, суд може стягнути понесені позивачем судові витрати з відповідача на підставі його заяви та за умови задоволення позову відповідачем після пред`явлення позову. При цьому відсутність предмета спору не є підставою для стягнення понесених позивачем у справі витрат з відповідача.
Відповідна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 13.06.2023 у справі №911/362/22.
З огляду на усе вищевикладене, колегія суддів роз`яснює, що друге речення ч. 3 ст. 130 Господарського процесуального кодексу України  підлягає застосуванню у разі відмови позивача від позову та, як наслідок, закриття провадження у справі на підставі п. 4 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України.
Апеляційна колегія звертає увагу на те, що за змістом ч. 3 ст. 130 Господарського процесуального кодексу України та з урахуванням практики її застосування, вирішення питання про відшкодування понесених позивачем витрат у разі його відмови від позову ставиться у залежність від встановлення обставин задоволення позовних вимог відповідачем після пред`явлення позову.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 19.10.2021 у справі №905/2145/20.
Відтак, ураховуючи наведені вище правові висновки Верховного Суду, колегія суддів наголошує, що положення ч. 3 ст. 130 Господарського процесуального кодексу України передбачають розподіл судових витрат внаслідок закриття провадження у справі на підставі п. 4 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України (позивач відмовився від позову і відмову прийнято судом), а не на підставі п. 2 цієї ж статті (відсутній предмет спору).
Крім того, у постанові Верховного Суду від 21.04.2021 у справі №199/9188/16-ц зазначено, що закриття провадження у справі з підстав відсутності предмета спору (п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України) не є відповідно до ч. 3 ст. 142 ЦПК України підставою для стягнення з відповідача на користь позивача понесених ним судових витрат.
Як вже зазначалось у даній постанові, місцевий господарський суд виніс оскаржувану додаткову ухвалу у справі №916/2503/23 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України, оскільки, після відкриття провадження у справі отримав докази про сплату відповідачем заборгованості, яка є предметом спору, - тобто за відсутності предмету спору, що унеможливлює застосування приписів ч. 3 ст. 130 Господарського процесуального кодексу України при вирішенні питання стосовно стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат на професійну правничу допомогу.
Відтак, з урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції зазначає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду оскаржуваної ухвали судом апеляційної інстанції, а тому вони не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та зводяться до переоцінки обставин, зазначених місцевим судом. Водночас, судом першої інстанції було повно та всебічно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, надано їм належну правову оцінку та постановлено ухвалу з дотриманням норм процесуального права, що дає підстави для залишення додаткової ухвали Господарського суду Одеської області від 03.10.2023 без змін, а апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Григорчука Владислава Борисовича – без задоволення.
Керуючись ст.ст. 255, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд, –

П О С Т А Н О В И В:

Додаткову ухвалу Господарського суду Одеської області від 03.10.2023 у справі №916/2503/23 залишити без змін, апеляційну скаргу – без задоволення.
Постанова відповідно до вимог ст. 284 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя                                                                      Савицький Я.Ф.

Суддя                                                                                          Колоколов С.І.

        Суддя                                                                                          Разюк Г.П.