ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3106/24 Справа № 205/1457/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Терещенко Т. П. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 березня 2024 року        Дніпровський Апеляційний суд у складі:                  головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
               суддів        - Деркач Н.М., Пищиди М.М., 
               за участю секретаря – Лопакової А.Д.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання договору дарування недійсним
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 листопада 2023 року,- 

В С Т А Н О В И В:

22 лютого 2021 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання договору дарування недійсним. В обґрунтування своїх позовних вимог посилалася на те, що в березні 2016 року вона познайомилась з ОСОБА_5 . Зазначає, що 03 листопада 2016 року за присутності та участі ОСОБА_2 і ОСОБА_5 у нотаріуса ОСОБА_6 вона підписала договір дарування її квартири за адресою: АДРЕСА_1 , на користь відповідача, а позику 11 000 доларів США повинен був отримати і отримав ОСОБА_5 , який невдовзі зник. Посилається, що з її боку договір укладався з метою уникнення відповідальності за борги по кредитах та як гарантія повернення позики для відповідача, а ОСОБА_2 і ОСОБА_5 приховали від неї факт того, що насправді квартира стане гарантом боргових зобов`язань ОСОБА_5 перед ОСОБА_2 , а 28 липня 2017 року ОСОБА_2 переоформив спірну квартиру на ОСОБА_3 за 49 000 грн. на підставі договору купівлі-продажу, який посвідчено приватним нотаріусом ДМНО Павловською Г.О., і того ж дня ОСОБА_3 уклав договір іпотеки з ОСОБА_4 , що посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Павловською Г.О., оцінивши квартиру в 420 000 грн. Вказує на те, що домовленість передбачала укладання договору позики під заставу квартири, а договір дарування прикривав таку угоду, тобто мав місце удаваний правочин. У зв`язку із викладеним просила визнати недійсним договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1 , який укладений 03 листопада 2016 року нею на користь ОСОБА_2 , що посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Солошенко Ю.В., та поновити їй строк позовної давності з цим позовом. 

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 листопада 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання договору дарування недійсним - відмовлено (том 1 а.с. 253-260). 

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі (том 2 а.с.2-4).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до договору дарування квартири від 03 листопада 2016 року ОСОБА_1 добровільно подарувала, а ОСОБА_2 прийняв в дар квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло НОМЕР_1 , виданого Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради від 23 грудня 2015 року за реєстраційним №105Л-15, право власності №12859013 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав 30 грудня 2015 року; дар оцінюється сторонами в сумі 50 004 грн., а вказаний договір було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В. та зареєстровано в реєстрі за №4345 (том 1 а.с. 4-5).
З наявної в матеріалах справи інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №265285748 від 09 липня 2021 року щодо квартири АДРЕСА_2 судом встановлено, що власником є ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 28 липня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Г.О., зареєстрованого за №730, та відповідно до договору іпотеки від 28 липня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Г.О., зареєстрованого за №733, іпотекодавцем є ОСОБА_3 , а іпотекодержателем квартири є ОСОБА_4 (том 1 а. с. 59-61).

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд 1 інстанції виходив із того, що договір дарування укладено з дотриманням вимог закону, тому підстав для визнання договору дарування недійсним немає. 

Колегія суддів погоджується з даним висновком. 
Так, частина перша статті 15 ЦК України передбачає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ст. 717 ЦК України встановлено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати у майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
Згідно з ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Предметом позову у цій справі є вимоги про визнання удаваним договору дарування майна та застосування наслідків удаваного правочину, оскільки позивач стверджує, що насправді укладено договір позики під заставу квартири, а не договір дарування, а квартира була передана в якості забезпечення боргових зобов`язань.
Відповідно до ст. ст. 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).
Положеннями статті 202 ЦК України визначено, що під правочином розуміються дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Дії як юридичні факти мають вольовий характер і можуть бути правомірними та неправомірними. Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового результату.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ст. 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини п`ятої цієї статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Статтею 235 ЦК України передбачено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
Частиною 1 ст. 202, частиною 3 ст. 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.
Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.
За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача. Так відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим кодексом.
Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.
Тлумачення змісту статті 235 ЦК України свідчить, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків.
У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі №6-1026цс16 зроблено правовий висновок, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц.
Згідно з правовим висновком, що міститься у постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 357/3132/15-ц для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників.

Обґрунтовуючи позов про визнання договору дарування удаваним на підставі ст. 235 ЦК України ОСОБА_1 посилається на те, що вона не мала на меті дарувати свою квартиру ОСОБА_2 , а справжньою метою укладання оскаржуваного договору дарування було забезпечення майбутнього грошового зобов`язання дарувальника перед обдарованим.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №643/17966/14-ц зазначено, що ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Як вбачається зі змісту пункту 1 договору дарування квартири ОСОБА_1 як дарувальник, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно подарувала, а обдаровуваний прийняв в дар квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Абзацом 2 пункту 5 вищевказаного договору дарування встановлено, що сторони розуміють, що за своєю природою договір дарування є безплатним, тому дарувальник не має права вимагати від обдаровуваного вчинення будь-яких дій майнового або немайнового характеру. Кожна із сторін розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки.
Пунктами 11, 12 зазначеного договору сторони підтверджують, що цей договір відповідає їх дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладається ними у відповідності зі справжньою їх волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску та на невигідних для них умовах і не є результатом впливу тяжких обставин, договір укладається ними без застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення, вони однаково розуміють значення, умови договору, його природу, правові наслідки, бажають настання саме таких правових наслідків, що створюються даним договором, а також свідчать, що договором визначені всі істотні умови, про що свідчать їх особисті підписи. Сторони підтверджують, що домовились і не мають жодних зауважень, доповнень або суперечностей відносно умов даного договору.

Таким чином, сторони при укладанні договору, попередньо ознайомлені з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності правочинів, не визнані недієздатними, діяли добровільно, без будь-якого фізичного та психічного тиску, розуміли значення своїх дій і правові наслідки укладеного договору, що не носить характеру фіктивного та удаваного правочину.
Отже, договір дарування квартири було складено у письмовій, нотаріальній формі, і твердження про те, що учасники правочину свідомо йшли на приховування істинних мотивів, а саме укладення договору позики під заставу квартири, не може ґрунтуватись лише на припущеннях, при цьому, суд зауважує, що сторони у судових засіданнях підтвердили факт укладання між ними саме вищевказаного договору, а будь-яких доказів укладання договору позики, в забезпечення якого було укладено вказаний договір дарування квартири, наприклад, розписки про отримання грошових коштів, суду не було надано.
Тобто, воля сторін договору дарування зафіксована у підписаному сторонами договорі дарування, який було нотаріально посвідчено, що суперечить твердженням позивача щодо удаваності правочину.

Згідно з правовими висновками викладеними в постановах Верховного Суду від 13 лютого 2020 року у справі №761/12145/17, від 14 серпня 2019 року у справі №369/11750/15-ц, позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Надані твердження та докази позивача на обґрунтування своїх позовних вимог, на думку суду не доводять спрямованість волі сторін оспорюваного правочину на встановлення інших цивільно-правових відносин.

Частиною четвертою статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 зробив правовий висновок, що «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».
Позивач не обґрунтувала удаваності оспорюваного договору дарування від 03 листопада 2016 року з метою приховання іншого правочину, не надала належних і допустимих доказів на підтвердження того, що між сторонами правочину виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором дарування, та що воля сторін договору була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними правочином, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог та визнання оспорюваного правочину удаваним.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово (зокрема у постанові від 04 червня 2019 року у справі №916/3156/17) звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Позивачем не доведено, які саме її права або інтереси порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і що саме задоволення позову про визнання оспорюваного договору дарування удаваним призведе до поновлення конкретного порушеного права позивача, за захистом якого вона звернулась до суду.

Таким чином, спірний договір дарування було укладено за згодою позивачки, оформленої у відповідності до вимог чинного законодавства України.

З урахуванням вказаного, суд 1 інстанції дійшов вірного висновку, що договір дарування укладено з дотриманням вимог закону, тому підстав для визнання договору дарування недійсним немає.

Доводи апеляційної скарги не свідчать про дійне неусвідомлення позивача щодо мотивів укладення вказаного договору, чи введення її в оману. 
Колегія суддів вважає, що у справі, яка розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду.

Інші доводи скарги ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм процесуального права і зводяться до власної переоцінки позивачем встановлених судом обставин.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Судом першої інстанції на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи та правильно застосовано норми матеріального права.
Недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, та впливають на суть ухваленого рішення під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд повно і всебічно перевіривши обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову у відповідності з нормами матеріального права та з дотриманням норм процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.
       
Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення. 

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 листопада 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: