ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 593/1156/22	Головуючий у 1-й інстанції Данилів О.М. 	
Провадження № 22-ц/817/10/24 	Доповідач - Храпак Н.М.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 лютого 2024 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Храпак Н.М. 
суддів -  Гірський Б. О., Хома М. В., 
за участі секретаря — Жук В.М.,
без сторін, належним чином повідомлених про дату час та місце розгляду справи, 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №593/1156/22 за апеляційною скаргою представника Державної казначейської служби України Павлюк Оксани Миколаївни на рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 17 лютого 2023 року, ухваленого суддею Данилів О.М., повний текст якого виготовлено 20 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної Казначейської служби України про стягнення компенсації у розмірі трьох відсотків річних та індексу інфляційних витрат, - 

В С Т А Н О В И В :
у жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Державної Казначейської служби України про стягнення компенсації у розмірі трьох відсотків річних та індексу інфляційних втрат.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області, постановленим 16 червня 2020 року у цивільній справі №593/636/19, було частково задоволено його позов до прокуратури Тернопільської області, Державної Казначейської служби України, Міністерства фінансів України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду та на виконання вказаного рішення йому було видано виконавчий лист, який своєчасно був звернутий до виконання. 
Звернув увагу, що для виконання вищевказаного виконавчого листа ним 11 листопада 2020 року було подано до Головного управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області письмову заяву із проханням стягнути із державного бюджету України шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку на його картковий рахунок компенсацію на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду у сумі 671 295 грн. 73 коп. Вказана заява 11 листопада 2020 року була належним чином зареєстрована у канцелярії Головного управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області, однак, незважаючи на норми діючого законодавства, компенсація на відшкодування моральної шкоди за вищевказаним рішенням суду виплачена йому була лише 24 грудня 2021 року. 
Зазначив, що відповідно до ч.1 ст. 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Вказує, що так як центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, несвоєчасно, а саме: із затримкою в 1 календарний рік та 1 місяць (13 місяців), виплатив вказану суму компенсації чим порушив імперативну норму ч. 1 ст. 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень». 
Просив відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України із відповідача, який прострочив виконання грошового зобов`язання, стягнути інфляційні втрати, які від несплаченої суми становлять 83 566 грн. 54 коп. та три проценти річних, що в грошовому виразі становить 22 503 грн.71 коп.
Рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області від 17 лютого 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто із Державного бюджету України шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України, що знаходиться за адресою: 01601, місто Київ, вул Бастіонна, 6 (ЄДРПОУ 37567646) із відповідного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , жителя АДРЕСА_1 : 
– 75 190 (сімдесят п`ять тисяч сто дев`яносто) гривень 15 коп., з яких: 3 % річних за прострочення перерахування коштів в сумі 17 435грн. 30 коп. та 57754 грн. 85 коп. - інфляційні втрати.
Судові витрати по справі у відповідності до ст. 141 ЦПК України компенсовано за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції представник відповідача Державної Казначейської служби України - Павлюк О.М. подала апеляційну скаргу, де просить скасувати рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 17.02.2023 та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позову у повному обсязі. Вважає, що оскаржуване рішення не ґрунтується на належних та допустимих доказах, судом допущено неповне з`ясування обставин, що мають істотне значення по справі та не застосовано законодавство, яке поширюється на спірні правовідносини, у зв`язку з чим воно підлягає скасуванню.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що правова регламентація правовідносин щодо виконання судових рішень,
боржниками за якими є в одному випадку державний орган, в іншому - держава,
відрізняється, і застосування окремих нормативних положень з однієї сфери правовідносин до іншої є помилковим.
Вказує, що безспірне списання, коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету - в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань.
Звертає увагу, що питання передбачення коштів на певну мету у законі про Державний бюджет України віднесено виключно до прерогативи Верховної Ради України, а не Казначейства.
Зазначає, що Казначейство вчиняло у повному обсязі дії щодо виконання рішення по справі № 593/636/19, які безпосередньо визначені законом, що свідчить про відсутність бездіяльності Казначейства.
Вказує, що відповідно до норм Порядку Казначейством постійно направлялися листи до Міністерства фінансів України із пропозиціями щодо необхідності внесення змін до закону про Державний бюджет України у частині збільшення видатків на виконання бюджетної програми КПКВК 3504030.
Звертає увагу, що оскільки спірні правовідносини виникли у зв`язку з виконанням, судового рішення, то до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання.
Посилається на постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 по справі №758/1303/Г5-ц та від 16.05.2018 по справі №686/21962/15-ц, де Верховний Суд наголошує на тому, що саме боржник (суб`єкт, що прострочив виконання грошового зобов`язання) повинен нести відповідальність за це. Звертає увагу, що Казначейство не є боржником, який прострочив виконання грошового зобов`язання.
Зазначає, що державний бюджет України (ні за КПКВК 3504030, ні за будь-якою іншою бюджетною програмою) не передбачає асигнувань для виплати інфляційних втрат та трьох процентів річних за «прострочення» виконання рішення суду про відшкодування шкоди Державою.
А тому звертає увагу, що судове рішення про стягнення з державного бюджету України коштів, без встановлених бюджетних призначень законом про Державний бюджет України на відповідний рік (наприклад, про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних), не може бути виконане Казначейством за жодних умов.
       У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 просить рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 17.02.2023 року залишити без змін, а апеляційну скаргу представника Державної казначейської служби України без задоволення. Вважає її необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.
       В обґрунтування доводів відзиву посилається на те, що аналізуючи норми права, що регулюють спірні правовідносини, при виконанні рішень суду, за якими боржником є держава, Державна казначейська служба України є суб`єктом владних повноважень на якого покладений обов`язок щодо належного та своєчасного виконання рішень суду з виплати грошових коштів, а у випадку їх не виконання протягом трьох місяців, на виплату стягувачу компенсації в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
       Вважає, що неможливо брати до уваги посилання апелянта, що Законом № 4901-VI, на який посилається позивач, передбачено механізм виконання рішення суду про стягнення коштів з державного органу, а не з Державного бюджету, так як відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону 4901-VI, цей Закон встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження» та особливості їх виконання.
       Зазначає, що виконання рішень по стягненню з Державного бюджету України шкоди, заподіяної органами державної влади та місцевого самоврядування, органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, покладено на Державну казначейську службу України, то боржником у правовідносинах зі стягнення 3% річних та інфляційних втрат за прострочення такого виконання і є Державна казначейська служба України, як головний розпорядник бюджетних коштів, а не Державний бюджет України, який не є юридичною особою.
       Звертає увагу, що Державний бюджет України є лише джерелом виконання рішення суду по стягненню на користь кредиторів коштів.
       Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 08 червня 2023 року зупинено провадження у справі № 593/1156/22 до закінчення перегляду у касаційному порядку ВП ВС справи № 420/2411/19 пров. № 11-422апп21.
       Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 10 січня 2024 року поновлено провадження у цивільній справі № 596/1156/22 та призначено до розгляду у судовому засіданні.
       Представник Державної Казначейської служби України - Павлюк О.М. не з`явилась в судове засідання, хоча була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, про що свідчить довідка про доставку електронного документу, а саме “Судова повістка про виклик до суду”, що була надіслана одержувачу Державна казначейська служба України в його електронний кабінет, яка міститься в матеріалах справи.
       Позивач ОСОБА_1 також не з`явився в судове засідання, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, про що свідчить рекомендоване повідомлення із відміткою про вручення (трек-номер: 0690030285090), яке наявне у матеріалах справи.
       Згідно з пунктом 2 частини 8 статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день отримання судом повідомлення про доставку судової повістки на офіційну електронну адресу особи чи її представника.
У відповідності до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України — неявка у судове засідання будь-якого учасника процесу за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутності учасників процесу.
       Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги в її межах, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступних висновків. 
       Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено, що на виконання рішення Бережанського районного суду від 16 червня 2020 року у цивільній справі № 593/636/19 06 листопада 2020 року було видано виконавчий лист про стягнення з Державного бюджету України шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 671 295 грн. 73 коп. компенсації на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду (а.с. 11).
11 листопада 2020 року ОСОБА_1 подав вищевказаний виконавчий лист для виконання до Головного управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області та у своїй письмовій заяві, адресованій начальнику Головного управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області, просив стягнути із державного бюджету України шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку на його картковий рахунок №  НОМЕР_2 зазначену у рішенні суду компенсацію спричиненої йому моральної шкоди. Тримісячний строк виконання рішення по виконавчому листу сплив 11 лютого 2021 року (а.с. 12).
24 грудня 2021 року Казначейство здійснило перерахування коштів на користь позивача в розмірі 671 295 грн. 73 коп. згідно з виконавчим листом по справі № 593/636/19 за рахунок коштів бюджетної програми КПКВК 3504030 (а.с. 13).
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із несвоєчасного виконання рішення суду із 11 лютого 2021 року по 24 грудня 2021 року, а тому вважав, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу 671295 грн. 73 коп. становить 57 754,85 грн. (671 295,73 грн. х 1,08603488 - 671295,73 грн. = 57 754 грн. 85 коп.), а також 3 % річних за прострочення перерахування коштів за рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області від 16 червня 2020 року, що складає 17435,30 грн. (671295,73 коп. х 3 % х 316 днів : 365: 100 = 17435,30), які відповідно до ст. 625 ЦК України підлягали стягненню на користь ОСОБА_1 .
З такими висновками суду першої інстанції, колегія суддів погоджується з огляду на таке. 
Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Порядок виконання рішення судів та інших органів, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначаються Законом України “Про виконавче провадження” від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ. 
Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України “Про виконавче провадження” рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів. 
Частина 1 статті 5 Закону України “Про гарантії держави щодо виконання судових рішень” зазначає, що у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. 
Згідно з статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. 
Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. 
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Згідно із частиною другою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 
Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). 
Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. 
Матеріалами справи підтверджено, рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області від 16 червня 2020 року на користь позивача вирішено стягнути з Державного бюджету України шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку 671295,73 грн. компенсації на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.
Виконавчий лист, виданий на виконання зазначеного рішення та поданий для виконання до Головного управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області 11 листопада 2020р.
Фактично рішення суду було виконане 24.12.2021, тобто через 13 місяців від дати надходження виконавчого листа до ГУ Державної казначейської служби України в Тернопільській області, тому суд обґрунтовано стягнув компенсацію у розмірі трьох відсотків річних та інфляційні витрати за 316 днів за період з 11 лютого 2021 року по 24 грудня 2021 року, тобто з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення до виконання органу ДКС України виконавчого документа.
Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльність Державної казначейської служби України щодо несвоєчасного виконання рішення суду, суд вказував на надмірну тривалість виконання судового рішення, та застосовував до спірних правовідносин тримісячний строк, встановлений ч. 4 ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та п. 48 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників № 845.
За змістом ст. 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» цим Законом закріплені гарантії щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, в яких боржниками є державні органи, державні підприємства, установи, організації, а також юридичні особи, примусова реалізація майна яких забороняється відповідно до законодавства. Однак, зі змісту резолютивної частини рішення у справі № 593/636/19 слідує, що на користь позивача підлягає стягненню з Державного бюджету України шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України із єдиного казначейського рахунку на користь позивача 671295,73 грн. компенсації на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.
Апеляційний суд звертає увагу на те що, як у випадку виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, так і у випадку відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові, зокрема, незаконними діями органу, що провадить досудове розслідування, джерелом виплати є кошти державного бюджету, а безспірне списання коштів державного бюджету в обох випадках здійснює Державна казначейська служба України, проте цього не достатньо для того, щоб вважати ці правовідносини однорідними.
Обов`язок держави відшкодувати шкоду (за Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду») виникає з правовідносин, суть яких можна охарактеризувати як деліктні, а вид юридичної відповідальності - цивільно-правовий. У цих правовідносинах боржником є держава, яка реалізує свій обов`язок щодо відшкодування шкоди (на підставі судового рішення) через Державну казначейську службу України, тоді як гарантії держави щодо виконання судових рішень і виконавчих документів, боржником за якими є, зокрема, державний орган, а також участь Державної казначейської служби України у цьому процесі мають інше призначення та завдання. В останньому випадку виконання судових рішень щодо стягнення коштів покладено на органи казначейства як на органи, які здійснюють казначейське обслуговування рахунків відповідного державного органу. Боржником в такому випадку є державний орган, який несе зобов`язання перш за все своїм коштом в межах асигнувань з державного бюджету, що і зумовлює участь Державної казначейської служби України у виконанні таких судових рішень.
Суд першої інстанції встановив всі фактичні обставини справи, врахував доводи сторін, надав належну оцінку поданим сторонами доказам та правильно застосував вищезазначені норми Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та ЦК України. 
Разом з тим, у постановах Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17 (провадження № 61-8102св21), від 14 вересня 2022 року у справі № 415/1009/21 (провадження № 61-18055св21), від 07 грудня 2022 року у справі № 461/9982/19 (провадження № 61-4162св22) зазначено, що «кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів. Тобто, кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. Проте суд на це уваги не звернув та зробив помилковий висновок про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди безпосередньо з Державного бюджету України шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України», зазначивши реквізити Державної казначейської служби України.
Аналогічні правові висновки викладені в постановах ВС у складі колегії суддів Третьої судової палати КЦС від 05 липня 2023 року та ВС у складі колегії суддів Третьої судової палати КАС від 30 квітня 2020 року.
Апеляційний суд відхиляє доводи заявника про те, що державний бюджет України не передбачає асигнувань для виплати інфляційних втрат та трьох процентів річних за прострочення виконання рішення суду про відшкодування шкоди державою, оскільки відсутність коштів не обмежує поширення дії статті 625 ЦК України на правовідносини щодо прострочення виконання державою її грошового зобов`язання, підтвердженого (визначеного, конкретизованого) у грошовому еквіваленті судовим рішенням.
       Інші доводи апеляційної скарги по суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формування рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі змісту статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки в світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі “Проніна проти України”).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. 
Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
З врахуванням наведеного, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу представника Державної казначейської служби України Павлюк Оксани Миколаївни слід задовольнити частково, а рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 17 лютого 2023 року змінити, виклавши абзац другий резолютивної частини рішення в такій редакції: «Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , жителя АДРЕСА_1 ) 75 190 (сімдесят п`ять тисяч сто дев`яносто) гривень 15 коп., з яких: 3 % річних за прострочення перерахування коштів в сумі 17 435грн. 30 коп. та 57 754 грн. 85 коп. - інфляційні втрати”.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати за розгляд справи в апеляційній інстанції слід покласти на відповідача в межах сум ним понесених.

       Керуючись ст. ст. 141, 259, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника Державної казначейської служби України Павлюк Оксани Миколаївни задовольнити частково.

Рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 17 лютого 2023 року змінити.

Викласти абзац другий резолютивної частини рішення в такій редакції: «Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , жителя АДРЕСА_1 ) 75190 (сімдесят п`ять тисяч сто дев`яносто) гривень 15 коп., з яких: 3 % річних за прострочення перерахування коштів в сумі 17 435грн. 30 коп. та 57 754 грн. 85 коп. - інфляційні втрати”.

Судові витрати покласти на відповідача в межах сум ним понесених.

       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України. 

       Повний текст судового рішення виготовлений 21 лютого 2024 року.

Головуюча                                                                         Н. М. Храпак

Судді:                                                                         Б. О. Гірський

                                                                                М. В. Хома