УХВАЛА
м. Київ

11 березня 2024 року 
справа №990/53/24
адміністративне провадження № П/990/53/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Ханової   Р.   Ф.,
суддів: Бившевої   Л.   І., Васильєвої   І.   А., Олендера   І.   А., Хохуляка   В.   В.,

перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправним та скасування рішення в частині, зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

27 лютого 2024 року до Верховного Суду як суду першої інстанції надійшов позов ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі також - Комісія, відповідач), в якому позивач просив визнати протиправним та нечинним пункти 3 та 4 рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України у складі колегії №   10/ко-23 від 15 листопада 2023 року «Про проведення співбесіди в межах кваліфікаційного оцінювання судді Межівського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 на відповідність займаній посаді», скасувати їх та зобов`язати відповідача внести рекомендацію Вищій раді правосуддя про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Межівського районного суду Дніпропетровської області.

Ухвалою Верховного Суду від 01 березня 2024 року залишено цю позовну заяву без руху та надано позивачу строк у десять днів з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків позовної заяви шляхом надання до суду заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду та доказів на підтвердження поважності причин пропуску такого строку. Також позивачу необхідно було надати уточнену позовну заяву, зміст якої має усувати недоліки, викладені в ухвалі про залишення адміністративного позову без руху.

07 березня 2024 року на виконання вимог зазначеної ухвали ОСОБА_1 подав уточнену позовну заяву, в якій позивач також просив Суд поновити строк звернення до суду з цим адміністративним позовом.

Оцінюючи клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду із цим позовом, Суд виходить з такого.

На обґрунтування причин пропущеного строку позивач посилається на те, що з повним текстом спірного рішення ОСОБА_1 був ознайомлений лише після виклику його на пленарне засідання Комісії, а саме 01 лютого 2024 року, шляхом самостійного відшукування рішення на сайті Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.

Позивач наголосив на тому, що спірне рішення Комісії від 15 листопада 2023 року йому не вручалося та не надсилалося. Щодо вимог Регламенту Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, якими встановлено, що копія рішення Комісії надається особі, стосовно якої його ухвалено, за відповідним зверненням такої особи, ОСОБА_1 вказує на те, що у цьому пункті мова йдеться про рішення Комісії, а не про рішення колегії Комісії. Також позивач акцентує увагу на те, що спірне рішення є актом індивідуальної дії, яке впливає на його права, тому будь-які положення (в частині, що копія лише надається за запитом), не може обмежувати  його право на ознайомлення з його повним текстом для його оскарження.

Крім того, ОСОБА_1 зазначає, що 15 листопада 2023 року під час заслуховування рішення колегії Комісії почув лише фразу про те, що воно набирає законної сили відповідно до Закону України «Про судоустрій та статус суддів України» та Регламенту Комісії. Сподіваючись, що Комісія, як орган, який вирішує долі людей, діятиме у максимальному дотриманні чинного законодавства, навіть не думав, що вона може порушувати Закон, а тому витребовувати це рішення не вважав за потрібне.

Також позивач наголосив на тому, що не цікавився наявністю спірного рішення до 01 лютого 2024 року з огляду на те, що мав законні сподівання на відсутність оскаржуваних ним пунктів 3 та 4 рішення колегії Комісії, а тому шукати рішення на сайті не мав необхідності.

Право на судовий захист реалізується особою шляхом подання позовної заяви до суду, яку відповідно до частини першої   статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України   може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до частини п`ятої цієї статті для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Частиною першою   статті 118 Кодексу адміністративного судочинства України   передбачено, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору в публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Початок перебігу строку звернення до суду починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 121 Кодексу адміністративного судочинства України   суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Таким чином, строк, передбачений частиною п`ятою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, є процесуальним строком, встановленим законом, який суд може поновити, якщо визнає причини його пропуску поважними.

Водночас поважними причинами пропуску процесуального строку є ті, які унеможливлюють або ускладнюють можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк, є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду та підтверджені належними і допустимими доказами. Незнання про порушення своїх прав через байдужість або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Слід зазначити, що день, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення їх прав, свобод чи інтересів.

Якщо цей день встановити точно неможливо, то його строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому слово «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Установлення законом процесуальних строків передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених   Кодексом адміністративного судочинства України   певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. Недотримання встановлених законом строків зумовлює чітко визначені юридичні наслідки.

Розумні строки в адміністративному судочинстві - це найкоротші за конкретних обставин строки (якщо інше не визначено законом або встановлено судом), протягом яких сторона повинна вжити певних дій, демонструючи свою зацікавленість у їх результатах, і які об`єктивно оцінюються судом стосовно відповідності принципам добросовісності та розсудливості, а також на предмет дотримання прав інших учасників (забезпечення балансу інтересів).

Зазначений висновок узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду від 01 лютого 2024 року у справі №990/270/23.

За змістом статті 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен при вирішенні питання щодо прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, визначеним законом.

Відповідно до частини першої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, складовою якого є юридична визначеність.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У пункті 41 рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» Європейський суд з прав людини  вказав, що «правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо як у цій справі, коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків».

Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (див. de Rada Cavanilles v. Spain, рішення від 28 жовтня 1998 року, Reports 1998 -VIII, с. 3255, § 45, Peretyaka and Sheremetyev v. Ukraine, № 17160/06 та № 35548/06, § 34, ЄСПЛ, від 21 грудня 2010 року).

У справі «Устименко проти України» Європейський Суд з прав людини зазначив, що сама концепція «поважних причин» не є чіткою, тому для національних судів ще важливішим було вказати причини свого рішення про поновлення пропущеного строку і відновлення провадження у справі заявника.

Якщо строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності.

Судом встановлено, що рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (у складі колегії) від 15 листопада 2023 року № 10/ко-23, визначено, що суддя Межівського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 за результатами кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді набрав 672 бали та визнано вказаного суддю таким, що відповідає займаній посаді. Резолютивною частиною вказаного рішення також встановлено, що  рішення колегії Вищої кваліфікаційної комісії суддів України набирає чинності відповідно до вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та Регламенту Вищої кваліфікаційної комісії суддів України та передано пленарному складу Вищої кваліфікаційної комісії суддів України для підтримання рішення колегії щодо позивача займаній посаді.

Позивач був присутній при винесенні спірного рішення, відтак знав про його винесення уже 15 листопада 2023 року. Проте з зазначеним адміністративним позовом ОСОБА_1 звернувся лише 25 лютого 2024 року, тобто з пропуском місячного строку звернення до адміністративного суду. 

Позивач наголошує на тому, що з повним текстом спірного рішення ознайомився лише 01 лютого 2024 року, після виклику його на пленарне засідання, шляхом відшукування рішення на сайті Комісії. Позивач акцентує увагу на те, що рішення йому не надавалося та не надсилалося.

Відповідно до пункту 8 Регламенту Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 13 жовтня 2016 року №   81/зп-16 (в редакції рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України 19 жовтня 2023 року №   119/зп-23, далі - Регламент) встановлено, що принцип публічності у роботі Комісії полягає в тому, що засідання Комісії є відкритим, за винятком його закритої частини та закритих засідань Комісії. Інформація про засідання Комісії, проєкти порядку денного, результати засідань Комісії розміщуються на веб-сайті Комісії. Учасник засідання не може бути обмеженим у праві на отримання в Комісії інформації про результати розгляду питання стосовно нього.

На виконання зазначеної норми Регламенту, 16 листопада 2023 року (на наступний день після прийняття спірного рішення) Комісією розміщено на своєму офіційному веб-сайті інформацію про результати засідання колегії Комісії, яке відбулося 15 листопада 2023 року. Окрім іншого у вказаному повідомленні зазначалося, що Комісією прийняті рішення про те, що три судді визнані такими, що відповідають займаній посаді, в тому числі і ОСОБА_1 , проте лише стосовно позивача містилася примітка, в якій зазначалося, що рішення набирає чинності відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та Регламенту Комісії та передано пленарному складу Комісії для підтримання рішення колегії щодо відповідності судді займаній посаді.

Відтак, вже на наступний день позивач мав можливість ознайомитися з висновками прийнятими Комісією за результатами його кваліфікаційного оцінювання, зокрема у випадку, якщо під час засідання Комісії, позивач не зрозумів або не почув, яке рішення було прийнято відповідачем, в тому числі і порядок набрання ним чинності.

Відповідно до пункту 107 Регламенту копія рішення Комісії надається особі, стосовно якої його ухвалено, за відповідним зверненням такої особи. Відтак Регламент чітко вказує на те, що Комісія надсилає рішення лише у випадку, якщо особа звернулася з проханням про його надання.

Суд звертає увагу на те, що законодавством не визначено обов`язку відповідача доводити до відома осіб, стосовно яких його ухвалено (без наявності звернення про отримання рішення), зміст рішення в інший спосіб, аніж їх опублікування на веб-сайті Комісії.

З листа Комісії, яке надійшло на адресу Верховного Суду 07 березня 2024 року, на виконання ухвали від 01 березня 2024 року, вбачається, звернення ОСОБА_1 до Комісії з запитом про отримання рішення від 15 листопада 2023 року №   10/ко-23 не надходило. Позивач не заперечує вказаний факт.

В той же час, ОСОБА_1 вказує на те, що Регламент обмежує його право на ознайомлення з повним текстом рішення Комісії. Суд наголошує на тому, що Регламент чітко надає можливість особі стосовно якої ухвалено рішення отримати його, в той же час зобов`язуючи особу для отримання рішення вчинити певні дії - звернутися до Комісії з вимогою про отримання рішення (фактично проявити волевиявлення в отриманні рішення та ознайомленні з його повним текстом).

Позивач такого волевиявлення не проявив, відтак самостійно позбавив себе можливості ознайомитися з повним текстом спірного рішення. У клопотанні про поновлення строку звернення до суду з цим позовом позивач звернув увагу на те, що він знав про наявність спірного рішення, проте сподіваючись, що Комісія діятиме з дотриманням діючого законодавства, не думав, що вона може порушувати Закон, розраховував, що вказаним рішенням не порушуються його права, а тому не вважав за потрібне звернутися з проханням про надання рішення, та відповідно ознайомитися з ним.

Щодо посилання позивача не те, що пункт Регламенту, яким встановлено, що копія рішення Комісії надається особі, стосовно якої його ухвалено, за відповідним зверненням такої особи, стосується саме рішення Комісії, а не рішення колегії Комісії, Суд звертає увагу на те, що вказаний пункт Регламенту (який є аналогічний пункту 4.13.9 Регламенту в попередній редакції) знаходиться в розділі «Розгляд питань у засіданні Комісії», який є загальним, і регулює порядок проведення засідань Комісії та прийняття нею рішення як і в пленарному складі, так і в складі колегії.

В поданій заяві також не міститься обґрунтування причин неможливості ознайомлення з оскаржуваним рішенням на офіційному веб-сайті Комісії в період з моменту опублікування рішення (08 грудня 2023 року) до 01 лютого 2024 року.

Позивач стверджує про те, що однією з підстав поважності пропуску строку є виготовлення спірного рішення впродовж тривалого часу після його проголошення. Суд вважає, що більш тривалий строк виготовлення рішення ніж це передбачено Регламентом не вплинуло на право позивача на ознайомлення з спірним рішенням, з огляду на те, що позивач сам стверджував, що не вважав за необхідне знайомитися з спірним рішенням.

Суд звертає увагу на те, що відсутні докази про існування причин (явищ, дій), які б могли об`єктивно завадити позивачу у визначений законом строк оскаржити рішення Комісії.

Суд наголошує на тому, що позивачем пропущено строк звернення до суду, радше з тих причин, що позивач не цікавився оскаржуваним рішенням, а не через необізнаність його існування.

Ураховуючи викладене вище, Верховний Суд повторно наголошує, що поважними визнаються лише обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторони і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами у справі процесуальних дій. Натомість позивач у заяві про поновлення строку звернення до суду, не вказав, які саме об`єктивні поважні (непереборні) причини унеможливили його звернення до суду у встановлений процесуальним законодавством строк. Не наведено змістовних і вагомих доводів щодо вчинення ним всіх необхідних і можливих дій, які вказують на бажання реалізувати свої процесуальні права з метою їх захисту в судовому порядку; не доведено, що в цій справі можливість вчасного подання ним позовної заяви не мала суб`єктивного характеру, тобто не залежала від волевиявлення позивача. Натомість пропуск строку на звернення до суду через пасивну поведінку позивача щодо реалізації своїх процесуальних прав і небажання їх реалізувати в повній мірі в цьому випадку не є поважною причиною пропуску строку.

Аналогічні висновки щодо порядку обчислення строків звернення до суду у справах з подібними спірними правовідносинами, а також оцінки поважності причин їх пропуску викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі №   9901/518/19 (провадження №   11-1190заі19), від 05 лютого 2020 року у справі №   901/520/19 (провадження №   11-1191заі19), від 30 вересня 2020 року у справі №   9901/68/20 (провадження №   11-157заі20), від 09 лютого 2022 року у справі №   9901/473/21 (провадження №   11-515заі21), від 08 грудня 2022 року у справі №   990/102/22 (провадження №   11-119заі22).

Позивач не навів переконливих доводів щодо вчинення ним усіх необхідних і можливих дій, які вказують на бажання реалізувати його процесуальні права з метою їх захисту.

Отже, вирішуючи питання поновлення строку, Суд не встановив обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення позивача, та пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами.

Таким чином, за об`єктивним критерієм обставини, на які посилається позивач в обґрунтування недотримання ним строків звернення до суду, не дають достатніх і переконливих підстав для визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду та його поновлення.

Відповідно до частини другої статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Пунктом 9 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України   встановлено, що позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

З уваги на наведені мотиви, підстави, якими ОСОБА_1 обґрунтовує причини пропуску строку звернення до суду з цим позовом, не є поважними, а тому позовну заяву необхідно повернути.

Згідно з частиною восьмою статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом, а тому не є обмеженням доступу позивача до правосуддя та забезпечує практичну можливість реалізації його права на судовий захист.

Керуючись статтями 22, 123, 169, 243, 248, 266, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

УХВАЛИВ:

Визнати неповажними підстави пропуску ОСОБА_1 строку звернення до суду з позовом до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправним, та скасування рішення в частині, зобов`язання вчинити дії.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправним, та скасування рішення в частині, зобов`язання вчинити дії з доданими до неї документами повернути позивачеві.

Роз`яснити, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 256 Кодексу адміністративного судочинства України. Апеляційна скарга на ухвалу Верховного Суду може бути подана до Великої Палати Верховного Суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її підписання.

Головуючий                                                                                Р.   Ф.   Ханова

Судді                                                                                          Л.   І.   Бившева

                                                                                          І.   А.   Васильєва

                                                                                          І.   Я.   Олендер

                                                                                          В.   В.   Хохуляк