П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  560/11938/23 
Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Михайлов О.О. 
Суддя-доповідач -  Граб Л.С.   
01 лютого 2024 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Граб Л.С. 
суддів:  Смілянця Е. С.  Сторчака В. Ю. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Хмельницькій області, в якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення форми "Ф" №1347522-2408-2225 від 30.12.2022 на суму 56 644,02 грн; №1347521-2408-2225 від 30.12.2022 на суму 70 727,26 грн; №1347520-2408-2225 від 30.12.2022 на суму 57 498,76 грн.
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального а процесуального права, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до невірного вирішення справи, подав апеляційну скаргу.
При цьому, позивач послався на низку рішень Верховного Суду в яких, на його думку, надано правову оцінку аналогічним правовідносинам.
За правилами п.3 ч.1 ст.311 КАС України, розгляд справи колегією суддів здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що листом виконавчого комітету Городоцької міської ради від 14.02.2022 №02.04.23/480 до Городоцької ДПІ ГУ ДПС у Хмельницькій області надіслано перелік орендарів, з якими укладено договори оренди на землі державної або комунальної власності, в якому, зокрема, містилася інформація щодо договорів оренди, укладених між Головним управлінням Держземагенства у Хмельницькій області та фізичною особою ОСОБА_1 .
Вказаним листом відповідача повідомлено, що з фізичною особою ОСОБА_1 укладено:
-договір оренди від 10.04.2015 щодо земельної ділянки з кадастровим номером 6821287500:04:006:0001, площею 50,9211 га. Актуальний розмір орендної плати - 4% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки;
-договір оренди від 10.04.2015 щодо земельної ділянки з кадастровим номером 6821287500:04:020:0003, площею 50,1643 га. Актуальний розмір орендної плати - 4% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки;
-договір оренди від 10.04.2015 щодо оренди земельної ділянки з кадастровим номером 6821287500:04:010:0006, площею 62,6363 га. Актуальний розмір орендної плати - 4% від нормативно грошової оцінки земельної ділянки.
В подальшому, Головним управлінням ДПС у Хмельницькій області визначено фізичній особі ОСОБА_1 податкові зобов`язання з орендної плати за землю з фізичних осіб у 2022 році загалом в сумі 184 870,04 грн, та винесено податкові повідомлення-рішення:
-від 30.12.2022 № 1347520-2408-2225 в сумі 57 498,76 грн (щодо земельної ділянки з кадастровим номером 6821287500:04:006:0001, площею 50,9211 га),
-від 30.12.2022 № 1347522-2408-2225 в сумі 56 644,02 грн (щодо земельної ділянки з кадастровим номером 6821287500:04:020:0003, площею 50,1643 га),
-від 30.12.2022 № 1347521-2408-2225 в сумі 70 727,26 грн (щодо оренди земельної ділянки з кадастровим номером 6821287500:04:010:0006, площею 62,6363 га).
Позивач, вважаючи протиправними вищезазначені податкові повідомлення-рішення, звернувся до суду з даним позовом.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки орендарем земельних ділянок є ОСОБА_1 , то саме на нього покладено обов`язок сплати орендної плати відповідно до укладеного ним договору оренди землі.
Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, колегія суддів виходить із наступного.
Підпунктом 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (далі ПК України) закріплено, що орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (далі у розділі XII - орендна плата).
За визначенням, наведеними у підпункті 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 ПК України землекористувачі – юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.
За приписами пункту 287.1 статті 287 ПК України власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.
В силу пунктів 288.1, 288.2, 288.3 статті 288 ПК України підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки. Платником орендної плати є орендар земельної ділянки. Об`єктом оподаткування є земельна ділянка, надана в оренду.
За правилами статей 125, 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Згідно з частиною другою статті 16 Закону України «Про оренду землі» укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування – орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами аукціону.
Частинами першою, другою статті 21 цього Закону встановлено, що орендна плата за землю – це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до ПК України).
Аналіз вказаних норм свідчить, що орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності сплачується орендарем з дня виникнення права користування земельною ділянкою, тобто з дня державної реєстрації права оренди відповідно до договору оренди земельної ділянки. Сплата орендної плати є обов`язком орендаря, яке кореспондується з його правом користування земельною ділянкою.
Частиною першою статті 5 Закону України «Про фермерське господарство» визначено, що право на створення фермерського господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку та виявив бажання створити фермерське господарство.
За змістом частини першої статті 7 Закону України «Про фермерське господарство» надання земельних ділянок державної та комунальної власності у власність або користування для ведення фермерського господарства здійснюється в порядку, передбаченому Земельним кодексом України.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про фермерське господарство» фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, за умови набуття громадянином України або кількома громадянами України, які виявили бажання створити фермерське господарство, права власності або користування земельною ділянкою.
Таким чином, можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) такій фізичній особі земельних ділянок для ведення фермерського господарства, що є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства.
Статтею 12 Закону України «Про фермерське господарство» встановлено, що землі фермерського господарства можуть складатися із: земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі; земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності; земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди. Права володіння та користування земельними ділянками, які знаходяться у власності членів фермерського господарства, здійснює фермерське господарство.
Визначаючи, що землі фермерського господарства можуть складатися із земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди, Закон України «Про фермерське господарство» при цьому не встановлює будь-яких виключень щодо правового регулювання оренди земельної ділянки. Не встановлює названий Закон і такі наслідки, як набуття фермерським господарством права оренди земельної ділянки, яка була надана громадянину для створення фермерського господарства, в силу факту державної реєстрації фермерського господарства.
Судом першої інстанції встановлено, що земельні ділянки перебували у фактичному користуванні  Фермерського господарства «Скіпченське», проте позивач не оформив належним чином передачу земельних ділянок фермерському господарству як землекористувачу.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду у складі колегії суддів судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду, викладеної в постанові від 18 червня 2021 року по справі № 400/1730/19 у правовідносинах з орендної плати за землі державної та комунальної власності, які були надані фізичній особі для створення фермерського господарства: податковий обов`язок щодо сплати орендної плати у таких правовідносинах лежить на орендарі земельної ділянки, який визначений в договорі оренди земельної ділянки і право користування земельною ділянкою якого зареєстровано в державному реєстрі речових прав. Податковий обов`язок щодо сплати орендної плати за землі державної та комунальної власності виникає у фермерського господарства, для створення якого фізичній особі була надана земельна ділянка, після переходу до нього прав орендаря в установленому законом порядку.
Аналогічні правові висновки містяться в постановах Верховного Суду від 28 серпня 2018 року у справі № 808/3798/16, від 13 вересня 2019 року у справі № 120/4362/18-а, від 10 липня 2020 року у справі № 0240/2978/18-а, від 13 квітня 2023 року у справі №120/433/20-а, а також в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду від 18 червня 2021 року у справі № 400/1730/19.
Таким чином, оскільки орендарем земельних ділянок є фізична особа ОСОБА_1 , то саме на нього відповідно до пункту 288.2 статті 288 ПК України покладено обов`язок щодо сплати орендної плати згідно з договорами оренди землі.
Той факт, що використання земельних ділянок відбувається через створене позивачем Фермерське господарство  «Скіпченське», не змінює статусу позивача як орендаря земельних ділянок та не звільняє його від визначеного чинним законодавством обов`язку сплачувати орендну плату. Не звільняє його від цього обов`язку і фактична сплата Фермерським господарством  «Скіпченське»  орендної плати за землю. Платник податку, як це встановлено підпунктом 7.1.1 пункту 7.1 статті 7 ПК України, є обов`язковим елементом податку, який визначається виключно нормами ПК України. Статтею 2 ПК України встановлено, що зміна положень цього Кодексу може здійснюватися виключно шляхом внесення змін до цього Кодексу.
У справі яка розглядається судом з`ясовано, що, хоча земельні ділянки за кадастровими номерами:  6821287500:04:006:0001,  6821287500:04:020:0003, 6821287500:04:010:0006,  станом на 2022 рік і перебували у фактичному користуванні Фермерського господарства «Скіпченське», однак позивач не оформив належним чином передачу земельних ділянок цьому фермерському господарству як землекористувачу.
Отже, зважаючи на те, що орендарем вищезазначених земельних ділянок є фізична особа ОСОБА_1 , колегія суддів вважає, що суд першої інстанцій дійшов правильного висновку, що саме на позивача відповідно до пункту 288.2 статті 288 ПК України покладено обов`язок щодо сплати орендної плати згідно з договором оренди землі.
Та обставина, що використання земельних ділянок відбувається через фермерське господарство не змінює статусу позивача як орендаря земельної ділянки та не звільняє останнього від визначеного чинним законодавством обов`язку сплачувати орендну плату.
Стосовно посилання позивача в апеляційній скарзі на рішення Верховного Суду у справах №927/79/19, №348/992/16-ц, №606/2032/16-ц, №677/1865/16-ц, 574/381/17-ц, №628/778/18, №922/538/19, то колегія суддів звертає увагу на те, що останні стосуються інших правовідносин ніж ті, які є предметом розгляду у даній справі.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що прийняті податкові повідомлення-рішення про донарахування сум орендної плати за земельні ділянки відповідають вимогам чинного законодавства, тому підстави для їх скасування відсутні.
Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Колегія суддів також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду-без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2023 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає. 

Головуючий	 	 	Граб Л.С.	
 	 	 	 	
Судді	 	    	Смілянець Е. С.    Сторчак В. Ю.