КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

№ справи 761/15547/21
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/5426/2024
Головуючий у суді першої інстанції: Фролова І.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
27 березня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:
                  головуючого - Немировської О.В. 
                  суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, 
за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - Ніколаєнко Олени Миколаївни на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 лютого 2023 року, 
 
встановив:
у квітні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідачів на його користь заборгованість у розмірі 4 634,92 дол. США, що становить 128 989 грн. 82 коп., посилаючись на те, що між сторонами 21 січня 2008 року було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит в розмірі 32 034,29 дол. США. Зазначав, що рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2015 року в рахунок погашення заборгованості позичальника було звернуто стягнення на предмет застави - автомобіль марки «Mazda», державний номерний знак НОМЕР_1 . Вказував, що оскільки зобов`язання за кредитним договором позичальником в повному обсязі не виконані, то з неї та ОСОБА_2 , як поручителя, на користь банку підлягає стягненню 3% річних за прострочення виконання зобов`язання за період після подання позовної заяви про звернення стягнення на предмет застави, а саме з 23 січня 2013 року по 17 лютого 2021 року в розмірі 4 634,92 дол. США.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 15 лютого 2023 року у задоволенні позову було відмовлено. Стягнуто з позивача на користь відповідача ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу в розмірі 9 100 грн.
Не погоджуючись з рішенням, представник позивача подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.  
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. 
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що 21 січня 2008 року між ним та відповідачем було укладено кредитний договір №К3R4АК01050006, відповідно до умов якого позичальнику було надано кредит в розмірі 32 034,29 дол. США строком до 18 січня 2013 року зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами. Зазначав, що в забезпечення виконання зобов`язань за договором між сторонами було укладено договір застави, предметом якого є автомобіль марки «Mazda», державний номерний знак НОМЕР_1 . Заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 25 жовтня 2012 року було частково задоволено вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» та в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором в розмірі 345 592 грн. 78 коп. звернуто стягнення на предмет застави - автомобіль марки «Mazda», державний номерний знак НОМЕР_1 . 
Позивач зазначав, що зобов`язання за кредитним договором ОСОБА_1 так і не виконані, а тому з неї та ОСОБА_2 , як поручителя, на користь банку підлягає стягненню 3% річних за прострочення виконання зобов`язання за період з моменту звернення його до суду з вимогами про звернення стягнення на предмет застави і до моменту звернення до суду з даним позовом в розмірі 4 634, 92 дол. США.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 15 лютого 2023 року у задоволенні позову було відмовлено. Стягнуто з позивача на користь відповідача судові витрати на правничу допомогу в розмірі 9 100 грн.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем було пропущено строк позовної давності для звернення до суду. З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, оскільки він зроблений із порушенням норм матеріального права.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно ч. 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Відповідно до статті 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
За положеннями ч. 1  статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Пропуск строку позовної давності може бути підставою для відмови у задоволенні позову якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. За відсутності порушення суб`єктивного права чи інтересу або ж за відсутності самого суб`єктивного права позовна давність застосовуватись не може. Тому, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. 
В даному випадку судом першої інстанції не було зроблено висновку про те, чи існують підстави для задоволення позовних вимог та чи є вони доведеними.
У своїй апеляційній скарзі позивач посилається на те, що судом першої інстанції не було взято до уваги те, що банк має право на стягнення трьох відсотків річних в межах строку позовної давності за три роки до звернення до суду з позовом в розмірі 1 969 дол. США. 
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (частини 1 та 2  статті 509 ЦК України).
В  статті 526 ЦК України  закріплено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно вимогам статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За положеннями  статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Стаття 525 ЦК України передбачає, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не приступив до його виконання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом (статей 610, 611 ЦК України).
В ч.5  статті 11 ЦК України  закріплено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникнути з рішення суду.
Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року (справа   № 686/21962/15-ц) міститься висновок про те, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань. Грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, із невиконанням грошового зобов`язання.
Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст. 526, 599 ЦК України.
Згідно  постанови Верховного Суду від 27 квітня 2018 року  (справа № 908/1394/17) невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. З вказаним висновком також погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц.
Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до суду з позовом позивачем на підтвердження своїх позовних вимог було надано копію заочного рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 25 жовтня 2012 року, копію рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області, розрахунок заборгованості, копії повідомлень про необхідність сплатити заборгованість, копію кредитно-заставного договору №К3R4АК01050006 від 21 січня 2008 року, укладеного між позивачем та ОСОБА_1 , копію договору поруки з ОСОБА_2 . Вказані світлокопії засвідчені у встановленому законом порядку не були.
В постанові Верховного Суду від 11 червня 2020 року (справа №757/1782/18) вказується, що змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом.  У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків.
Рішенням Індустріального суду м.Дніпропетровська від 25 жовтня 2012 року у справі №2/04117/7491/2012 було частково задоволено вимоги ПАТ «Приватбанк» та в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором №K3R4AK01050006 від 21 січня 2008 року у розмірі 
345 592 грн. 78 коп. звернуто стягнення на предмет застави на автомобіль марки  «MAZDA», реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 шляхом опису та передачі зазначеного автомобіля позивачу з правом продажу вказаного автомобіля з укладанням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням ПАТ КБ «Приватбанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. 
Даних щодо перегляду вказаного рішення в апеляційному порядку ЄДРСР не містить.
Згідно з положеннями статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані,на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Суд не втручається у процесуальну діяльність учасників процесу (реалізацію наданих їм процесуальних прав та виконання покладених на них процесуальних обов`язків), крім випадків, передбачених ЦПК України.
У процесуальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.
При зверненні до суду з позовом, позивачем було вказано, що розмір заборгованості, на яку ним було нараховано 3% річних становить 23 263,81 дол. США. При цьому будь-яких доказів на підтвердження вказаної суми боргу не надано. 
Матеріали справи не містять доказів про те, чи було реалізовано банком автомобіль, який є предметом застави, та за яку вартість.  
Посилання представника позивача у відповіді на відзив на позовну заяву на те, що предмет застави не було реалізовано, однак банком вчиняються дії, спрямовані на його реалізацію, апеляційний суд вважає неспроможними.
В даному випадку позивачем не було надано належних та достатніх доказів на підтвердження наявності у відповідача простроченої заборгованості та її розміру. Надана до суду першої інстанції виписка по рахунку не підтверджує розмір заборгованості, оскільки містить лише одну операцію - перенесення залишку у зв`язку з реорганізацією філії (а.с.36).
За таких обставин суд апеляційної інстанції позбавлений можливості провести власний розрахунок 3% річних в межах строку позовної давності.
Статтею 376 ЦПК України встановлено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи викладене, апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - зміні.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України. 
Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. 
За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
В статті 133 ЦПК України передбачається, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведення експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. 
При зверненні до суду з відзивом на позовну заяву представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Семашко Д.М. просив суд стягнути з позивача на її користь витрати на правничу допомогу в розмірі 9 100 грн. На підтвердження понесення витрат було надано Акт виконаних робіт (консультація, написання та подання клопотання про направлення процесуальних документів, підготовка  та складання відзиву на позовну заяву, написання та подання клопотання про витребування доказів, написання та подання заяви про застосування строків позовної давності, участь у судовому засіданні) та квитанцію до прибуткового касового ордера про сплату вартості послуг в розмірі 9 100 грн. (а.с. 58, 60)
Доводи позивача у відповіді на відзив на позовну заяву про те, що в акті виконаних робіт було зазначено інший номер договору, ніж в ордері, не може бути підставою для відмови у стягнення витрат на правничу допомогу, оскільки акт виконаних робіт свідчить про надання правничої допомоги саме ОСОБА_1 у справі №761/15547/21.
Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що розмір витрат на правничу допомогу є завищеним та не відповідає принципам розумності та справедливості, є необґрунтованими. Позивач не вказує про те, які саме надані відповідачу послуги не відповідали необхідному обсягу правничої допомоги та у зв`язку з чим він вважає вартість послуг в розмірі 800 грн. за одну годину роботи завищеною.
Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин рішення суду в частині вирішення питання щодо стягнення витрат на правничу допомогу слід залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 382 ЦПК України, суд
 
постановив:
апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - Ніколаєнко Олени Миколаївни задовольнити частково. 
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 лютого 2023 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В іншій частині залишити рішення без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.
 
Головуючий                                                
 
Судді