УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
19 лютого 2024 року
м. Київ
 
справа № 638/14867/17
провадження № 61-1924ск24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Гудими Д. А., Русинчука М. М., розглянув касаційну ОСОБА_1 , подану адвокатом Петракій Валерією Валеріївною, на додаткову постанову Харківського апеляційного суду від 17 січня 2024 року, у складі колегії суддів: Пилипчук Н. П.,Тичкової О. Ю., Маміної О. В., у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_5 , про витребування майна з чужого незаконного володіння,
ВСТАНОВИВ:
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 січня 2021 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа - ОСОБА_5 , про витребування майна з чужого незаконного володіння.
Додатковим рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 лютого 2021 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 5 000,00 грн.
Постановою Харківського апеляційного суду від 15 червня 2021 року змінено рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 січня 2021 року, викладено мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Постановою Верховного Суду від 16 лютого 2022 року скасовані рішення суду першої інстанції від 20 січня 2021 року та додаткове рішення від 15 лютого 2021 року, постанова Харківського апеляційного суду від 15 червня 2021 року, справу передано на новий розгляд до Дзержинського районного суду м. Харкова.
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 червня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.
Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_4 , ОСОБА_1 нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2 . У іншій частині позову відмовлено.
Постановою Харківського апеляційного суду від 13 грудня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 червня 2023 року залишено без змін.
Додатковою постановою Харківського апеляційного суду від 17 січня 2024 року заяву представників Кравець В. М. та Щокіна М. Л. , які діють в інтересах ОСОБА_2 , про ухвалення додаткового рішення задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000,00 грн, по 4 000,00 грн з кожного.
Додаткова постанова апеляційного суду мотивована тим, що заява про ухвалення додаткового рішення підлягає задоволенню, оскільки розмір витрат на правничу допомогу, понесених ОСОБА_2 у суді апеляційної інстанції і описаних в акті, є обґрунтованим, відповідає обсягу наданої допомоги, складності справи, а також критерію розумності та виваженості. Колегія суддів не знаходить підстав для їх зменшення. 
02 лютого 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Петракій В. В. через засоби поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просила скасувати додаткову постанову апеляційного суду та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви представників позивача про стягнення витрат на правову допомогу. Також просила суд касаційної інстанції стягнути на користь її довірителя 5 000,00 грн витрат на правову допомогу за подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.
Підставою, на якій подається касаційна скарга, скаржник зазначив, що суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду:від 10 січня 2024 року у справі № 285/5547/21, від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21, від 23 листопада 2020 року у справі № 638/7748/18, від 06 березня 2019 року у справі № 922/1163/18, від 07 вересня 2020 року у справі № 910/4201/19, від 03 жовтня 2022 року у справі № 569/4771/19, від 18 грудня 2019 року у справі № 522/17845/15-ц, від 20 грудня 2023 року у справі № 569/20104/21, від 14 липня 2021 року у справі № 808/1849/18, від 09 березня 2021 року у справі № 200/10535/19-а, від 18 березня 2021 року у справі № 520/4012/19, від 23 квітня 2021 року у справі № 521/15516/19, від 14 червня 2021 року у справі № 826/13244/16.
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд належним чином не обґрунтував своє рішення, чим суттєво порушив законні права ОСОБА_1 . Судом не було надано жодної правової оцінки заяві представників позивача про надання доказів протягом п`яти днів після ухвалення судового рішення у справі. Не дослідив, чи були зазначені в заяві про ухвалення додаткового рішення поважні причини неможливості подання доказів до закінчення судових дебатів, оскільки представники позивача не вказали, що саме перешкоджало їм вчасно подати до суду докази щодо судових витрат, понесених їх довірителем. 
Представниками позивача не доведено належними доказами ні розміру витрат на правову допомогу, ні обсягу наданих послуг, які надавалися в межах апеляційного провадження.
З аналізу наданого представниками позивача договору про надання правової допомоги від 03 травня 2018 року та акта виконаних робіт від 15 грудня 2023 року неможливо встановити, який саме розмір гонорару погодили сторони при підписанні договору, адже в договорі не передбачено ані порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), ані строки укладення акта приймання-передачі наданих послуг (в якому відповідно до договору має визначатися розмір гонорару). Тобто, сторони не погодили вартість послуг (ціну) при укладенні Договору. Однак Харківський апеляційний суд не навів жодного аргументу неврахування зазначених правових позицій Верховного Суду, так як і не надав оцінки тому, що позивачем та його представниками під час підписання договору фактично не було досягнуто домовленості щодо розміру гонорару.
Розмір витрат на правничу допомогу, які позивач заявив до відшкодування, та стягнутих судом, є неспівмірним з часом, витраченим адвокатами на виконання відповідних робіт (надання послуг), а також обсягом наданих адвокатами послуг та виконаних робіт, тому оскаржувана додаткова постанова підлягає скасуванню.
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що 03 травня 2018 року між ОСОБА_2 та адвокатами Кравець В. М. та Щокіним М. Л. укладений договір про надання правової допомоги.
08 листопада 2023 року Кравець В. М. та Щокін М. Л. заявили про те, що докази щодо розміру витрат на правничу допомогу, будуть надані протягом п`яти днів після ухвалення рішення.
Пунктом 4.3. даного договору встановлено, що за надання правової та професійної допомоги за цим договором замовник виплачує виконавцю винагороду у формі гонорару, розмір якого визначається сторонами в акті виконаних робіт (наданих послуг).
15 грудня 2023 року між ОСОБА_2 та адвокатами Кравець В. М. та Щокіним М. Л. був узгоджений акт виконаних робіт до договору про надання правової допомоги від 03 травня 2018 року, згідно з яким адвокатами за цим договором була надана правова допомога, гонорар за надання якої складає 8 000,00 грн. Згідно з вказаним актом були виконані наступні роботи: ознайомлення з апеляційною скаргою - 4 год., складення проекту відзиву на апеляційну скаргу - 6 год., ознайомлення з матеріалами справи - 2 год., представництво інтересів у суді апеляційної інстанції.
18 грудня 2023 року від Кравець В. М. та Щокіна М. Л. , які діють в інтересах ОСОБА_2 , надійшла заява про ухвалення додаткового судового рішення, в якій просили стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000 грн.
Представник ОСОБА_1 подав до суду апеляційної інстанції клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу та заперечення щодо заяви про ухвалення додаткового рішення. Зазначив, що підстави для стягнення витрат на правничу допомогу відсутні з огляду на те, що заявлений розмір витрат не є документально обґрунтованим та не відповідає критерію розумної необхідності таких витрат. Вважає, що заявлений розмір витрат на професійну допомогу є неспівмірний з часом, витраченим представниками позивача на виконання робіт, а також обсягом наданих послуг та виконаних робіт.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
У частині другій статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
У частинах четвертій - шостій статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України).
Якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог (частина перша статті 246 ЦПК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06 березня 2019 року у справі № 922/1163/18, на яку є посилання в касаційній скарзі, вказано, що адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.
Подібні правові позиції викладено у постанові Верховного Суду від 01 грудня 2021 року у справі № 910/14598/20 та додатковій постанові Верховного Суду від 30 червня 2022 року у справі № 915/517/21.
Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі та встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги. За неможливості встановити умови щодо порядку обчислення, форми та ціни правової допомоги згідно з умовами договору суди, залежно від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22) зазначено, що «учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права. У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо. Враховуючи наведені вище висновки, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від зазначених висновків Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, викладених у постанові від 23.11.2020 у справі № 638/7748/18».
У пунктах 44, 47 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зроблено висновок, що «саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності». 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 січня 2024 року справа № 285/5547/21 (провадження № 61-4799св23), зроблено висновок, що «у випадку якщо сторона з поважних причин до закінчення судових дебатів не могла подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, та подає ці докази разом з відповідною заявою після прийняття рішення по суті позовних вимог, то така сторона повинна обґрунтувати поважність причин неподання таких доказів суду до закінчення судових дебатів у справі; у разі відсутності обґрунтування поважних причин чи їх неповажності суд відмовляє в задоволенні заяви про стягнення витрат».
Суд апеляційної інстанції при прийнятті оскаржуваної додаткової постанови встановив, що витрати на професійну правничу допомогу позивача є документально підтвердженими, їх розмір у суді апеляційної інстанції і визначений в акті є обґрунтованим, відповідає обсягу наданої допомоги, складності справи, а також критеріям розумності та виваженості. Апеляційний суд надав оцінку клопотанню про зменшення витрат на правничу допомогу та запереченню проти стягнення витрат на правничу допомогу представника ОСОБА_1 - адвоката Петракій В. В., однак не знайшов підстав для зменшення розміру цих витрат.
За таких обставин суд апеляційної інстанції зробив обґрунтований висновок про наявність підстав для задоволення заяви про ухвалення додаткового рішення.
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги, що апеляційний суд не дослідив поважні причини неможливості подання доказів до закінчення судових дебатів, оскільки представники позивача 08 листопада 2023 року заявили про те, що докази щодо розміру витрат на правничу допомогу, будуть надані протягом п`яти днів після ухвалення рішення. При цьому відповідний акт виконаних робіт до договору про надання правової допомоги складений між ОСОБА_2 та адвокатами Кравець В. М. та Щокіним М. Л. 15 грудня 2023 року, тобто після ухвалення постанови Харківського апеляційного суду від 13 грудня 2023 року.
Посилання у касаційній скарзі на висновки, зроблені у постановах Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду від 10 січня 2024 року у справі № 285/5547/21, від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21, від 23 листопада 2020 року у справі № 638/7748/18, від 06 березня 2019 року у справі № 922/1163/18, від 07 вересня 2020 року у справі № 910/4201/19, від 03 жовтня 2022 року у справі № 569/4771/19, від 18 грудня 2019 року у справі № 522/17845/15-ц, від 20 грудня 2023 року у справі № 569/20104/21, від 14 липня 2021 року у справі № 808/1849/18, від 09 березня 2021 року у справі № 200/10535/19-а, від 18 березня 2021 року у справі № 520/4012/19, від 23 квітня 2021 року у справі № 521/15516/19, від 14 червня 2021 року у справі № 826/13244/16 є необґрунтованими, оскільки оскаржена додаткова постанова їм не суперечить.
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими, ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE 
v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції ухвалив судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої додаткової постанови суду апеляційної інстанції свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.
Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ: 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на додаткову постанову Харківського апеляційного суду від 17 січня 2024 року у справі № 638/14867/17.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                       Є. В. Краснощоков 
 
Д. А. Гудима
 
  М. М. Русинчук