Номер провадження: 22-ц/813/1187/24 
Справа № 497/1248/22
Головуючий у першій інстанції Кравцова А.В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.02.2024 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Таварткіладзе О.М.,
суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,
за участю секретаря судового засідання: Трофименка О.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу  представника ОСОБА_1 адвоката Анзійчука Андрія Івановича на рішення Болградського районного суду Одеської області від 02 лютого 2023 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

                                    В С Т А Н О В И В:

У липні 2022 року  ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, обґрунтовуючи свій позов тим, що подружні відносини між сторонами припинені ще з вересня 2008 року. Основна причина розладу в сім`ї це відсутність взаєморозуміння та довіри. У зв`язку з тим, що шлюб носить лише формальний характер, просив його розірвати. При цьому позивач зауважив, що неповнолітніх дітей вони з відповідачкою не мають, спір відносно поділу майна відсутній.
Відповідачка позов не визнала, у жовтні 2022 року подала відзив на позовну заяву, в якому вказала, що вони з позивачем мають нормальні стосунки, через важке матеріальне становище вона поїхала працювати до Київської області, причини звернення позивача з цим позовом їй не відомі. Відповідачка вважає, що позивач керується емоційним станом та вважає, що можливо відновити сімейні стосунки, у зв`язку з чим просила надати сторонам строк на примирення терміном в шість місяців. 
Рішенням Болградського районного суду Одеської області від 02 лютого 2023 року позов задоволено. Розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що був зареєстрований 28.10.1984 року виконавчим комітетом Каракуртської сільської ради Болградського району Одеської області, а/з № 10. 
Не погоджуючись з таким рішенням суду, представника ОСОБА_1 адвокат Анзійчук Андрій Іванович подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Болградського районного суду Одеської області від 02 лютого 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
Так, апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції зайняв односторонню позицію на стороні позивача та не врахував відзив відповідача, яка просила надати сторонам по справі строк на примирення. Як зазначає апелянт, сторони мають дорослих дітей та 7 онуків, вони мають гарні та добрі стосунки, постійно підтримують один одного та мають спільний побут. Доводи позивача, що вони не проживають разом з 2008 року є повною нісенітницею, вважає звернення позивача з позовом про розірвання шлюбу спалахом його емоцій, які виникли на грунті одиночних непорозумінь. Вважає рішення суду незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки районний суд не вжив усіх заходів для збереження сім`ї. 
Будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, сторони до суду 13.02.2024 року о 15:30 годині не з`явились.
Від представника ОСОБА_1 адвоката Анзійчука Андрія Івановича надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності відповідача та її представника. Вимоги в апеляційній скарзі апелянт підтримав та просив їх задовольнити.
Від позивача ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи за його відсутності у зв`язку з тим, що він перебуває за кордоном. По суті апеляційної скарги зазначив, що вважає неможливим примирення з відповідачкою у зв`язку з тим, що подружні відносини між ними були припинені ще в 2008 році. З того часу він не проживає з відповідачкою і не має з нею жодних відносин. З жовтня 2021 року він перебуває у сімейних стосунках та веде спільне господарство з громадянкою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та планує офіційно зареєструвати з нею шлюб.
До своєї заяви долучив заяву та копію паспорта ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка підтвердила, що дійсно вона з ОСОБА_2 перебуває у сімейних стосунках з жовтня 2021 року. Як зазначає ОСОБА_3 , вони з ОСОБА_2 проживали разом за адресою: АДРЕСА_1 , але з 21.03.2023 року були вимушені виїхати за кордон до Фінляндії, де зараз проживають та ведуть спільне господарство. Надалі мають плани офіційно зареєструвати шлюб.
Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Враховуючи, що сторони належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи на 13.02.2024 року на 15:30 годину, кожна із сторін висловила свою думку з-приводу предмета спору та просять розглянути справу за їх відсутності, колегія суддів не вбачає підстав для відкладення розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступних підстав.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. 
Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. 
Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд першої інстанції виходив з того, що збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, в той час як позивач не має наміру зберегти шлюб з відповідачем, наполягає на розірванні шлюбу, зазначаючи, що з відповідачкою разом не проживають ще з 2008 року, спільного господарства не ведуть, шлюб носить лише формальний характер, який суперечить його інтересам.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Матеріалами справи встановлено:
- 28.10.1984 року Виконавчим комітетом Каракуртської сільської ради Болградського району Одеської області було зареєстровано шлюб між ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серії НОМЕР_1 (а.с.04). ОСОБА_4 після державної реєстрації шлюбу взяла прізвище чоловіка – ОСОБА_5 ; 
- як зазначає позивач, сторони припинили разом проживати ще з 2008 року, спільного господарства не ведуть, спільним побутом не пов`язані;
- сторони мають дорослих дітей та спору з-приводу спільного майна не мають, що зазначено кожною із сторін;
- позивач наполягає на розірванні шлюбу, зазначаючи, що на теперішній час має нову сім`ю, з жовтня 2021 року перебуває у сімейних стосунках з громадянкою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з якою планує офіційно зареєструвати шлюб;
- відповідач позов не визнає, та вважає, що все-таки можливо зберегти між сторонами шлюб.
Таким чином, спірним в даному випадку є питання того, чи можливе збереження шлюбу між сторонами, та чи є підстави для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .        
Розглядаючи вказану справу, колегія суддів виходить з наступного.
В Україні визнається і діє принцип верховенства права (ст. 8 Конституції України).
Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України (ст. 9 Конституції України).
Статтею 5 Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що ратифіковано Законом № 475/97-ВР від 17.07.97 року, встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання.
Згідно положень ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються.
Зазначеним нормам міжнародного права відповідають наступні положення національного законодавства.
Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має в сім`ї рівні права та обов`язки.
За змістом ч.1 ст. 24, ч. 2 ст. 104, ч.1 ст. 110, 112 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка; примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Відповідно до ч. 2-4 ст. 56 СК України дружина та чоловік мають право вживати заходів, які не заборонені законом і не суперечать моральним засадам суспільства, щодо підтримання шлюбних відносин. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.
Таким чином, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.
Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії реєстрації шлюбу. Добровільність шлюбу - це його довічна риса. Саме добровільністю шлюбу зумовлена можливість його розірвання.
Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу.
Відповідно ч. 1 ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.
Так, відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом в постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18, провадження № 61-14859св19, шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя, збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. З цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).
Встановивши, що позивач не має наміру продовжувати подальші шлюбні відносини, та що збереження шлюбу суперечать його інтересам, оскільки він має нову сім`ю, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу, що відповідає вимогам ст. 24, 56 СК України.
Доводи апеляційної скарги, що сторони продовжують підтримувати спільний побут, постійно бачаться та підтримують добрі сімейні стосунки, що поданий позов є спалахом емоцій позивача на грунті одиничних непорозумінь, що наведені позивачем обґрунтування припинення шлюбних відносин ще з 2008 року є повною нісенітницею є неспроможніми, оскільки таких доказів відповідачем не надано. Натомість з матеріалів справи вбачається, що позивач як наполягав так і наполягає на розірванні шлюбу, не має наміру зберігати шлюб з відповідачем, та має вже нову сім`ю, жінку – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з якою перебуває в стосунках з жовтня 2021 року та планує з нею офіційно зареєструвати шлюб, про що повідомлено апеляційний суд ОСОБА_2 та його новою, поки що неофіційною, дружиною ОСОБА_3 .
Доводи апеляційної скарги, що районний суд розриваючи шлюб не вжив заходів для збереження шлюбу є також неспроможніми, оскільки згідно ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.
Верховний Суд у постанові від 03 грудня 2020 року у справі № 456/848/16-ц вказав на те, що за змістом указаної норми (ст.11 СК України) заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя. Надання строку для примирення подружжя є правом суду, а не його обов`язком.
Аналогічні висновки викладені Верховним Судом в постановах від 11.11.2020 року у справі № 369/7035/18, від 09.09.2020 року у справі № 521/7207/18, від 20.07.2020 року у справі № 349/1031/17.
Як встановлено матеріалами справи, позивач наполягав на розірванні шлюбу, був проти встановлення строку на примирення, повідомляв, що не має бажання зберігати шлюб з відповідачем, оскільки має вже нову сім`ю (а.с.16, 49). 
Зважаючи на категоричність намірів позивача розірвати шлюб з відповідачем, на відсутність в нього зацікавленості у примиренні з відповідачкою та наявністю утворення нової сім`ї, районний суд набув вірного висновку про розірвання шлюбу.
Разом з тим, матеріалами справи встановлено, що звертаючись 31.10.2022 року з відзивом на позовну заяву, відповідачка зазначала, що сімейні стосунки між сторонами можна відновити/зберегти та просила надати їй строк, який буде достатнім для примирення, терміном у шість місяців.
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що з моменту звернення відповідачки з цим клопотанням (31.10.2022 року) до дня перегляду апеляційним судом рішення суду про розірвання шлюбу за її апеляційною скаргою (13.02.2024 року) минуло один рік та три з половиною місяці.
В той же час відповідачка не надала жодного доказу, що за цей період часу вона вживала та вживає реальні і дієві заходи щодо примирення з позивачем, про зміну їх стосунків в бік примирення та про бажання позивача у відповідь на такі заходи відповідача зберегти сім`ю.
У свою чергу позивач категорично заперечує проти примирення з відповідачкою, наполягає на розірванні шлюбу, зазначає, що ще до подачі позову, у жовтні 2021 року утворив нову сім`ю та планує офіційно зареєструвати шлюб з новою дружиною, з якою з березня 2023 року проживають за кордоном.
За таких обставин, зважаючи що:
- подальший шлюб з відповідачкою не відповідає волі позивача та суперечить його інтересам;
- позивач утворив нову сім`ю та планує з новою дружиною офіційно зареєструвати шлюб;
- позивач не має наміру миритися з відповідачкою та не бачить з нею майбутнього, наполягає на розірванні шлюбу;
- відповідачка не надала доказів здійснення нею на протязі одного року та трьох з половиною місяців заходів для збереження шлюбу, про зміну стосунків з позивачем у бік їх примирення та про бажання позивача у відповідь на такі заходи відповідача зберегти сім`ю,
колегія суддів погоджується з висновком районного суду про розірвання шлюбу. Незгода відповідачки з розірванням шлюбу не є підставою для відмови у позові, оскільки кожен із подружжя має право припинити шлюбні відносини, і не може бути примушений до їх збереження всупереч його волі.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування судового рішення не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
       На підставі викладеного і керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 383-384 ЦПК України, суд
       
                                        П О С Т А Н О В И В:

       Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Анзійчука Андрія Івановича - залишити без задоволення.
       Рішення Болградського районного суду Одеської області від 02 лютого 2023 року - залишити без змін.
       Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
       
Повний текст постанови складено: 28.02.2024 року.

       
               Головуючий:                                                О.М. Таварткіладзе

               Судді:                                                        А.П. Заїкін

                                                                       С.О. Погорєлова