ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2024 року	Львів	Справа № ЗД/380/1/24 пров. № А/857/1737/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді :                                                  Кухтея Р.В.,
суддів :                                                                      Носа С.П., Шевчук С.М.,
з участю секретаря судового засідання :                     Гранат В.В.,
          
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 08 січня 2024 року (постановлена головуючим-суддею Мартинюком В.Я. в порядку письмового провадження у м. Львові) за заявою ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову до його пред`явлення,

                                                     в с т а н о в и в :

03.01.2024 ОСОБА_1 звернулася до адміністративного суду із заявою про вжиття заходів забезпечення позову, в якій вона просила зупинити дію наказу Міністерства юстиції України №4025/5 від 23.11.2023 "Про результати проведення камеральної перевірки державного реєстратора Мостиської міської ради Львівської області ОСОБА_1 ", до набрання законної сили судовим рішення по справі.
Заява мотивована тим, що наказ №2551/7 від 03.11.2023 "Про проведення камеральної перевірки державного реєстратора Мостиської міської ради Львівської області ОСОБА_1 " не містить жодної із визначених п.4 Порядком здійснення Міністерством юстиції контролю за діяльністю у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень і державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №990 від 21.12.2016 (далі - Порядок №990) підстав для проведення камеральної перевірки. Про факт проведення перевірки вона дізналася вже після її проведення та видання наказу про блокування доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У зв`язку з необізнаністю із фактом проведення камеральної перевірки, вона була позбавлена можливості надати інформацію та пояснення, які стосуються предмета перевірки. Вказує, що Міністерство юстиції України в оспорюваному наказі не зазначило відомостей про негативні наслідки порушень норм, які ставляться їй у провину, зокрема, про порушення прав та законних інтересів фізичних та юридичних осіб, а також мотиви застосування саме такої санкції, як блокування доступу державного реєстратора на 2 місяці, що свідчить про порушення принципу пропорційності. Більше того, в межах камеральної перевірки Міністерство юстиції України не вимагало від заявника надати пояснення по суті виявлених порушень, що могло б сприяти вирішенню чи усуненню виявлених проблем при вчиненні нею реєстраційних дій. Вважає, що існує очевидна небезпека заподіяння шкоди її правам, свободам та інтересам до ухвалення судового рішення у справі, а відновлення таких прав, у разі невжиття заходів забезпечення позову, після того, як виконається оспорюваний наказ, стане неможливим. Вважає, що запропоновані нею заходи забезпечення позову є співмірними із позовними вимогами, які будуть заявлені та не призведе до надмірного втручання у діяльність інших осіб чи порушення їх прав.
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 08.01.2024 заяву ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову до пред`явлення позову було задоволено. Застосовано заходи забезпечення позову у вигляді зупинення дії спірного наказу до набрання законної сили відповідним судовим рішенням.
Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, Міністерство юстиції України подало апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального права просить її скасувати.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що висновок суду першої інстанції про ускладнення ефективного захисту, а також поновлення порушених та оспорюваних прав або інтересів заявниці у зв`язку із не забезпеченням позову є необґрунтованим. Позивачкою не наведено існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди її правам та інтересам до ухвалення рішення по справі, викладені аргументи не підтверджені жодними доказами, а також обставин, які б унеможливили захист її прав та інтересів без вжиття заходів забезпечення позову або ускладнювали б поновлення таких прав та інтересів при виконанні судового рішення у межах заявлених позовних вимог. Також суд не наводить мотиви та докази на підтвердження своїх висновків, що вказує на формальний підхід при вирішенні заяви. Крім того зазначає, що зупинення дії спірного наказу суперечить його сутності та змісту, а також меті, з якою його було прийнято. Вжиття заходів забезпечення позову у спосіб, застосований оскаржуваною ухвалою, надасть позивачці право вчиняти реєстраційні дії у Реєстрі з ймовірністю заподіяння шкоди третім особам, які звертаються із відповідними заявами про реєстрацію прав, доки суд не надасть правової оцінки правомірності рішенням та діям державного реєстратора у даній справі. Задовольняючи заяву про забезпечення позову шляхом зупинення дії спірного наказу, суд безпосередньо втручається у дискреційні повноваження Міністерства юстиції України. Також скаржник наголошує, що забезпечення позову у застосований судом спосіб є фактично вирішенням справи по суті. Серед іншого, скаржник посилається на положення абз.3 ч.3 ст.371 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" №1952-IV від 01.07.2004 (далі - Закон №1952), зміст якої свідчить про те, що блокування заявниці доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно жодним чином не порушує прав третіх осіб, які звернулися до державного реєстратора з метою вчинення реєстраційних дій.
ОСОБА_1 не скористалася правом подачі відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк та не з`явилася в судове засідання, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце слухання справи.
При цьому, колегія суддів не вбачає підстав для відкладення судового засідання та вважає за можливе провести апеляційний розгляд за відсутності заявниці.
Заслухавши суддю-доповідача, представницю Міністерства юстиції України Кошеву Н.І., яка підтримала апеляційну скаргу, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, ухвалу суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову, якою відмовити ОСОБА_1 у задоволенні заяви про забезпечення позову до його пред`явлення, виходячи з наступного.
З матеріалів справи видно, що наказом Міністерства юстиції України №2551/7 від 03.11.2023 "Про проведення камеральної перевірки державного реєстратора Мостиської міської ради Львівської області Поліщак М.В.", враховуючи положення ст.371 Закону №1952, Порядку №990, за результатами розгляду листа територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові №12-12-36084вих-23 від 19.10.2023, було вирішено провести камеральну перевірку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державного реєстратора Мостиської міської ради Поліщак М.В. щодо реєстраційних дій за заявою, зареєстрованою в базі даних заяв Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №46234726.
За результатами проведеного контрольного заходу, наказом Міністерства юстиції України №4025/5 від 23.11.2023 "Про результати проведення камеральної перевірки державного реєстратора Мостиської міської ради Львівської області ОСОБА_1 " було прийнято рішення тимчасово блокувати державному реєстратору ОСОБА_1 доступ до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно строком на два місяці.
Вважаючи протиправним оспорюваний наказ, ОСОБА_1 звернулася до адміністративного суду із заявою про забезпечення позову до його пред`явлення. 
Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом зупинення дії спірного наказу до набрання судовим рішенням в адміністративній справі законної сили ускладнить ефективний захист та поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів заявниці. У даному випадку судом враховано співмірність співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права та законного інтересу, за захистом яких заявниця звертається до суду.
Проте, колегія суддів вважає, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов з порушенням норм процесуального права, виходячи з наступного.
Статтею 150 КАС України передбачено, що суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо : 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
Відповідно до ч.1 ст.151 КАС України, позов може бути забезпечено : 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку відповідача вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.
Згідно ч.2 ст.151 КАС України, суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен ураховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.
Частиною третьою статті 151 КАС України визначено, що забезпечення позову не допускається шляхом : 1) зупинення актів Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів і встановлення для них заборони або обов`язку вчиняти певні дії; 2) зупинення рішень Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та щодо здійснення тимчасової адміністрації або ліквідації банку, встановлення заборони або обов`язку вчиняти певні дії уповноваженій особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб або Фонду гарантування вкладів фізичних осіб при здійсненні тимчасової адміністрації або ліквідації банку; 3) зупинення рішень уповноваженого центрального органу з питань цивільної авіації щодо призупинення дії або анулювання сертифікатів, схвалень, допусків; 4) зупинення рішень Національного банку України, актів Національного банку України, а також встановлення для Національного банку України заборони або обов`язку вчиняти певні дії; 5) зупинення дії рішення суб`єкта владних повноважень, яке не є предметом оскарження в адміністративній справі, або встановлення заборони, або обов`язку вчиняти дії, що випливають із такого рішення.
Залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково. Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову та підстави його обрання. Суд може також зазначити порядок виконання ухвали про забезпечення позову (ч.4, 5, 6 ст.154 КАС України).
Підстави забезпечення позову, передбачені частиною другою статті 150 КАС України, є оціночними, а тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, установити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якої можливо запобігти.
Відповідні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 24.01.2019 по справі №826/7496/18.
Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття забезпечення позову для заінтересованих осіб.
Відповідно до частини шостої статті 154 КАС України, в ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову та підстави його обрання.
Отже, ухвала про забезпечення позову повинна бути судом вмотивована із зазначенням : 1) висновків про існування : обставин, що свідчать про істотне ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, або очевидних ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю до ухвалення рішення у справі; 2) у чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача.
При розгляді заяви про забезпечення позову суд повинен з урахуванням доказів, наданих заявником на підтвердження своїх доводів, пересвідчитися зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, яка звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Отже, заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог і бути співмірними з позовними вимогами.
Судом встановлено, що позивачка звернулася до суду першої інстанції із заявою про вжиття заходів забезпечення позову до його пред`явлення як державний реєстратор у зв`язку з прийняттям наказу №4025/5 від 23.11.2023 "Про результати проведення камеральної перевірки державного реєстратора Мостиської міської ради Львівської області Поліщак М.В.", яким було вирішено тимчасово блокувати державному реєстратору ОСОБА_1 доступ до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно строком на два місяці.
Як було зазначено вище, в обґрунтування поданої заяви ОСОБА_1 вказувала на порушення процедури призначення та проведення камеральної перевірки щодо неї, а також вказувала на відсутнісь в оспорюваному наказі відомостей про негативні наслідки порушень норм, які ставляться їй у провину, зокрема, про порушення прав та законних інтересів фізичних та юридичних осіб, а також мотиви застосування саме такої санкції, як блокування доступу державного реєстратора на 2 місяці, що свідчить про порушення принципу пропорційності. 
Стосовно доводів заявниці про порушення процедури призначення та проведення камеральної перевірки, колегія суддів вважає, що таким доводам правова оцінка повинна бути надана насамперед при розгляді справи по суті і такі не містять жодних відомостей про очевидні ознаки протиправності спірного наказу.
Щодо доводів заявниці про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди її правам, свободам та інтересам до ухвалення судового рішення у справі та неможливості відновлення таких прав, у разі невжиття заходів забезпечення позову, після того, як виконається оспорюваний наказ, колегія суддів вважає такі необґрунтованими, а висновки суду в цій частині помилковими.
Як зазначає скаржник в апеляційній скарзі, зупинення дії спірного наказу суперечить його сутності та змісту, а також меті, з якою його було прийнято, і вжиття заходів забезпечення позову у спосіб, застосований оскаржуваною ухвалою, надасть позивачці право вчиняти реєстраційні дії у Реєстрі з ймовірністю заподіяння шкоди третім особам, які звертаються із відповідними заявами про реєстрацію прав, доки суд не надасть правової оцінки правомірності рішенням та діям державного реєстратора у даній справі.
Статтею 371 Закону №1952 передбачено, що контроль у сфері державної реєстрації прав здійснюється Міністерством юстиції України, у тому числі шляхом моніторингу реєстраційних дій у Державному реєстрі прав з метою виявлення порушень порядку державної реєстрації прав державними реєстраторами, уповноваженими особами суб`єктів державної реєстрації прав. За результатами моніторингу реєстраційних дій у Державному реєстрі прав у разі виявлення порушень порядку державної реєстрації прав державними реєстраторами, уповноваженими особами суб`єктів державної реєстрації прав Міністерство юстиції України проводить перевірки державних реєстраторів чи суб`єктів державної реєстрації прав. У разі якщо в результаті проведеної перевірки державних реєстраторів чи суб`єктів державної реєстрації прав виявлено прийняття такими державними реєстраторами чи суб`єктами державної реєстрації прав рішень з порушенням законів, що має наслідком порушення прав та законних інтересів фізичних та/або юридичних осіб, Міністерство юстиції України вживає заходів до негайного повідомлення про це відповідних правоохоронних органів для вжиття необхідних заходів, а також заінтересованих осіб.
Пунктом першим частини другої статті 371 Закону №1952 визначено, що за результатами проведення перевірок державних реєстраторів чи суб`єктів державної реєстрації прав Міністерство юстиції України у разі виявлення порушень порядку державної реєстрації прав державними реєстраторами, уповноваженими особами суб`єктів державної реєстрації прав приймає вмотивоване рішення про тимчасове блокування доступу державного реєстратора, уповноваженої особи суб`єкта державної реєстрації прав до Державного реєстру прав.
За змістом частини третьої цієї статті, у такому разі, технічний адміністратор Державного реєстру прав у день надходження такого рішення, забезпечує його негайне виконання, а Міністерство юстиції України вирішує питання про передачу на розгляд суб`єкту державної реєстрації прав, що забезпечує зберігання реєстраційних справ у паперовій формі, документів, що подані для проведення реєстраційних дій та перебувають на розгляді у відповідного державного реєстратора.
З урахуванням вищевказаної норми Закону №1952 колегія суддів погоджується з приведеними вище аргументами скаржника та зазначає, що такими спростовуються висновки суду першої інстанції в контексті врахування співмірності співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права та законного інтересу, за захистом яких заявниця звертається до суду, оскільки забезпечення позову, на думку колегії суддів, надасть їй можливість у подальшому продовжувати вчиняти реєстраційні дії у той час, коли існує спір в суді щодо протиправності наказу контролюючого органу, який встановив порушення вимог закону при виконанні заявницею своїх функціональних обов`язків, а у разі залишення чинним спірного наказу, усі реєстраційні справи в порядку ст.371 цього Закону будуть передані на розгляд суб`єкту державної реєстрації прав, що забезпечує зберігання реєстраційних справ у паперовій формі, документів, що подані для проведення реєстраційних дій та перебувають на розгляді у відповідного державного реєстратора, що виключає можливість заподіяння шкоди правам, свободам чи інтересам третіх осіб, принаймні з боку заявниці. 
Отже, в даному випадку, суд апеляційної інстанції надає перевагу ситуації, коли вимоги заявниці не будуть забезпечені у процесуальни спосіб, оскільки така буде гарантом збереження балансу її інтересів та інтересів третіх осіб.
Колегія суддів наголошує, що інститут забезпечення адміністративного позову дійсно є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення, прийнятого в адміністративній справі. Однак, застосовуючи такий інститут, необхідно перш за все враховувати його мету та запобігати вирішенню спору у справі шляхом задоволення заяви про забезпечення позову.
Верховний Суд за результатами розгляду справи №420/4262/19 ухвалив постанову від 21.01.2021, у якій дійшов висновку, що забезпечення позову шляхом зупинення дії наказу в частині блокування доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно може вважатися вирішенням спору, оскільки приватний нотаріус і в подальшому здійснює діяльність у сфері державної реєстрації прав на нерухоме майно, незважаючи на те, що оспорюваний наказ, дія якого спірними судовими рішеннями зупинена, був винесений саме з підстав наявних порушень приватним нотаріусом при вчиненні дій у сфері державної реєстрації прав на нерухоме майно. Колегія суддів Верховного Суду погодилася з доводами касаційної скарги, оскільки позивач заявив, серед інших, позовну вимогу про скасування наказу Міністерства юстиції України про тимчасове блокування доступу державного реєстратора до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, виданого Міністерством юстиції України в межах повноважень, дія якого обмежена в часі, а застосованими заходами забезпечення такого позову виступає зупинення дії спірного наказу про тимчасове блокування доступу державного реєстратора до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що вказує на вирішення частини позовних вимог в адміністративному спорі по суті з огляду на тимчасовий характер цього наказу відповідача (строк дії - 3 (три) місяці).
У межах даного апеляційного перегляду судом встановлено, що спірний наказ про тимчасове блокування ОСОБА_1 доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, прийнятий у зв`язку з порушенням нею вимог ст.ст.3, 10, 18, 22, 24 Закону №1952 та Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1127 від 25.12.2015, оскільки проведено державну реєстрацію прав на підставі документу, що не відповідає вимогам, встановленим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Таким чином, колегія суддів вважає, що обставини справи за своєю суттю є подібними, а тому з урахуванням ч.5 ст.242 КАС України враховує дані висновки суду касаційної інстанції.
Також колегія суддів враховує висновки Верховного Суду, сформовані у цій же справі стосовно того, що спірним наказом відповідача права третіх осіб не порушено з огляду на положення абз.3 ч.3 ст.371 Закону №1952.
Як зазначалось вище, відповідно до ч.2 ст.150 КАС України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду або очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
Суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі дійшов висновку, що невжиття заходів забезпечення позову ускладнить ефективний захист та поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів заявниці.
Разом з тим, ні заявниця, ні суд першої інстанції, не навели у чому саме може проявитися таке ускладнення.
З цього приводу, колегія суддів вважає за необхідне продовжити думку та зазначити, що у разі задоволення позовних вимог, доступ державного реєстратора Поліщак М.В. буде відновлено, а у разі відмови у задоволенні позовних вимог, буде підтверджена правомірність застосованого контролюючим органом заходу, який активовується технічним адміністратором Державного реєстру прав у день надходження рішення про блокування доступу.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини", суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерела права.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі "Проніна проти України" (рішення від 18.07.2006). 
Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.
Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).
На думку колегії суддів, приведені вище мотиви суду апеляційної інстанції, є достатніми для висновку про відсутність правових підстав для забезпечення позову до його пред`явлення, а тому іншим доводам та міркуванням сторін оцінка не надавалася, як таким, що не впливають на вирішення даного процесуального питання. 
Згідно п.4 ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги є суттєвими та складають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, у зв`язку з чим оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з прийняттям постанови про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову до його пред`явлення.
Керуючись ст.ст.150-152, 308, 310, 315, 317, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

                                                п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України задовольнити.
Ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 08 січня 2024 року по справі №ЗД/380/1/24 скасувати та прийняти постанову, якою у задоволенні заяви ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову до його пред`явлення відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає. 

Головуючий суддя	 	Р. В. Кухтей 	
судді	 	С. П. Нос 	
 	 	С. М. Шевчук  	
Повне судове рішення складено 13.03.2024