Дата документу 27.02.2024 Справа № 337/2696/23

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 337/2696/23        Головуючий у 1 інстанції: Бредун Д.С.
Провадження № 22-ц/807/470/24        Суддя-доповідач: Дашковська А.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«27» лютого 2024 року        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого:        Дашковської А.В.,
суддів:        Бєлки В.Ю.,
       Кочеткової І.В.,
секретар:        Остащенко О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою  ОСОБА_1 в особі представника  ОСОБА_2  на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 05 грудня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, 
ВСТАНОВИВ:

В травні 2023 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 31 серпня 2013 року сторони уклали шлюб, від якого мають неповнолітню доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Спільне життя з відповідачем не склалось, у сторін різні погляди на життя та обов`язки, відсутнє взаєморозуміння. Фактичні подружні відносини припинились, спільне господарство не ведеться, подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечить його інтересам.
На підставі зазначеного просив розірвати шлюб між ним та ОСОБА_1 , який був зареєстрований Міськім відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції 31 серпня 2013 року, актовий запис 807.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 05 грудня 2023 року позов задоволено.
Розірвано шлюб між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 , зареєстрований 31 серпня 2013 року Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, актовий запис №807.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що сторони проживають за межами України, що доведено належними доказами, підсудність таких справи визначається суддею Верховного Суду, Хортицький районний суд м. Запоріжжя не є судом, встановленим законом в розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції, в повноваження апеляційного суду входить скасування рішення суду та направлення справи за визначеною підсудністю, за аналогією справа підлягає направленню до Верховного Суду для визначення підсудності, просила скасувати рішення суду та направити справу до Верховного Суду для визначення підсудності в порядку ст. 29 ЦПК України.

ОСОБА_3 правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що стосунки між сторонами припинені, подальше збереження шлюбу буде суперечити інтересам позивача.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

Матеріалами справи підтверджено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 31 серпня 2013, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, актовий запис №807 (а.с.8).

Ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 18 вересня 2023 року за клопотанням представника відповідачки надано сторонам строк для примирення – 2 місяці.

Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Частиною першою статті 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод визначено право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя.

Відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка.

Отже, зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу.

Згідно зі ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність.

Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 110 СК України визначено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

За приписами ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків.

Аналізуючи норми діючого законодавства, слід дійти висновку, що суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо.

Виходячи з засад сімейного законодавства, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

Шлюб - це добровільний союз чоловіка та жінки.

Незгода будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання такого шлюбу.

Такий висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 08 листопада 2018 року у справі № 569/458/18.

Таким чином, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

Позивач, звертаючись до суду з даним позовом вказував на те, що відносини між ним та відповідачем не склались через відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов`язки з ведення спільного господарства та виховання дітей. Внаслідок чого втрачено почуття любові, поваги один до одного, взаємодопомоги та підтримки у зв`язку з чим подальше збереження шлюбу суперечить його інтересам, принципу добровільності шлюбу та є неможливим.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Звертаючись з апеляційною скаргою відповідачка посилалася на те, що судом першої інстанції порушено вимоги ст. 29 ЦПК України, оскільки обидві сторони проживають за межами України, а відтак підсудність справи визначається в такому випадку тільки суддею Верховного Суду.

Колегія суддів не погоджується з вказаними доводками апеляційної скарги з огляду на таке.

За змістом частини першої статті 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Визначення підсудності у справі має здійснюватися судом першої інстанції за загальними правилами про територіальну юрисдикцію (підсудність) цивільних справ.

Відповідно до частини другої статті 28 ЦПК України позови про розірвання шлюбу можуть пред`являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача також у разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров`я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача. За домовленістю подружжя справа може розглядатися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь-кого з них.

За приписами статті 29 ЦПК України підсудність справ за участю громадян України, якщо обидві сторони проживають за її межами, а також справ про розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства, які проживають за межами України, визначається суддею Верховного Суду, визначеним у порядку, передбаченому статтею 33 цього Кодексу, одноособово.

Виходячи із тлумачення статті 29 ЦПК України та враховуючи роз`яснення, викладені у пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, Верховний Суд визначає підсудність справ про розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем, якщо обидві сторони проживають за межами України.

Аналогічна позиція викладена в ухвалі Верховного Суду від 11 січня 2024 року у справі № 601/3544/23.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є громадянами України, що підтверджується копіями паспортів громадян України (а.с.4-7).

Матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_1 за межами України (тимчасової реєстрації, набуття соціального статусу тощо).

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як передбачено статтями 76,77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до статей 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Як встановлено статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчинення нею процесуальних дій.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 заявила клопотання про направлення справи для визначення підсудності у порядку ст. 29 ЦПК України та надала світлокопії документів (лист, посвідчення) в якості доказів на підтвердження постійного місця проживання сторін та перекладів частини цих документів.

Колегія суддів вважає, що надані представником ОСОБА_1 ОСОБА_2 світлокопії посвідчень, листа не можуть бути належними та допустимими доказами в справі, виходячи з положень ст.ст. 77, 81 ЦПК України, лист не є доказом, який свідчить про місце проживання особи, посвідчення викладені іноземною мовою та відсутній належно посвідчений переклад всіх посвідчень.

Допустимим й достатнім доказом підтвердження місця проживання сторін на території Канади може вважатися актуальна довідка, видана уповноваженими органами у встановленій формі, яка має пройти легалізацію (проставлення апостиля), якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.

У відповідності до статті 13 Закону України «Про міжнародне приватне право» документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.

Відповідно до частини восьмої статті 95 ЦПК України іноземний офіційний документ, що підлягає дипломатичній або консульській легалізації, може бути письмовим доказом, якщо він легалізований у встановленому порядку. Іноземні офіційні документи визнаються письмовими доказами без їх легалізації у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Документи, складені за участю органів державної влади та місцевого самоврядування, або такі, що від них виходять, можуть бути використані на території іншої держави лише після відповідного їх посвідчення, якщо інше не передбачено міжнародними договорами.

Порядок консульської легалізації офіційних документів установлюється Віденською конвенцією "Про консульські зносини" 1963 року, міжнародними договорами та чинним законодавством України, а також Інструкцією про порядок консульської легалізації офіційних документів в Україні і за кордоном, затвердженої наказом Міністерства закордонних справ України від 04 червня 2002 року № 113.

Консульська легалізація офіційних документів – це процедура підтвердження дійсності оригіналів офіційних документів або засвідчення справжності підписів посадових осіб, уповноважених засвідчувати підписи на документах, а також дійсності відбитків штампів, печаток, якими скріплено документ.

Консульська легалізація здійснюється уповноваженим працівником Департаменту консульської служби Міністерства закордонних справ України, Представництв Міністерства закордонних справ на території України або консульською посадовою особою закордонної дипломатичної установи України.

Надані представником ОСОБА_1 ОСОБА_2 документи не містять відмітку про легалізацію Консульським відділом Посольства України в Канаді.

Для Канади 11 січня 2024 року набрала чинності Конвенція, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, 1961 року (далі - Конвенція).

Згідно зі статтею 3 Конвенції Єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставлення передбаченого статтею 4 апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений. 

Таким чином, саме починаючи з цієї дати консульська легалізація документів Посольством України в Канаді не здійснюється.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач у справі ОСОБА_1 на час розгляду справи в суді першої інстанції зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , що також підтверджується Витягом з реєстру територіальної громади міста Запоріжжя щодо реєстрації місця проживання фізичної особи, який надано на запит суду (а.с.14).

Таким чином, відповідачем не надано достовірних відомостей про те, що на час розгляду справи обидві сторони спору проживають за межами України.

Згідно з ч.1 ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому порядку місцем її проживання, або перебування, якщо інше не передбачено законом.

З огляду на зазначене, судом першої інстанції було дотримано правил підсудності щодо розгляду даної справи. Оскільки доводи апеляційної скарги про те, що обидві сторони по справі (подружжя) проживають за межами України не підтверджені належними доказами, то підстави для визначення підсудності Верховним Судом відповідно до ст. 29 ЦПК України відсутні.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на суперечливу поведінку відповідачки, яка в суді першої інстанції після відкриття провадження у справі не посилалась на проживання сторін за межами України та заявила клопотання про надання строку на примирення, яке було задоволено судом частково та надано строк для примирення два місяці, а після відновлення провадження у справі подала клопотання про направлення справи до Верховного Суду.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення.

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, апеляційна скарга не містить.

Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі представника  ОСОБА_2  залишити без задоволення.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 05 грудня 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 28 лютого 2024 року.

Головуючий        А.В. Дашковська 

Судді:         В.Ю. Бєлка 

       І.В. Кочеткова