ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2024 р. 	Справа № 520/22888/23	

Другий апеляційний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,
Суддів: Спаскіна О.А. ,  Любчич Л.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.10.2023 р. (ухвалене   суддею Біловою О.В.)  по справі № 520/22888/23
за позовом               ОСОБА_1  
до              Головного управління ДПС у Харківській області                      
про скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Харківській області, в якому просила: скасувати податкове повідомлення - рішення Головного управління ДПС Харківській області № 0021851-2405-2031 від 01.03.2023 р. про визначення податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у сумі 21102 грн., у повному обсязі; скасувати податкове повідомлення - рішення Головного управління ДПС у Харківській області податкове повідомлення-рішення № 0021853-2405-2031 від 01.03.2023 р. в частині визначення податкових зобов`язань з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на суму 27043,20 грн.; скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Харківській області № 0021852-2405-2031 від 01.03.2023 р. в частині визначення податкових зобов`язань з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на суму 7261,80 грн.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 26.10.2023 р. позов задоволено.
Не погодившись із рішенням суду першої  інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 26.10.2023 р. та прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні  позову в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме, вимог: Податкового  кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду обставинам справи.
Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної    інстанції розглядає справу   в порядку письмового провадження за наявними  у справі матеріалами.
Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судовим розглядом встановлено, що  Головним управлінням ДПС у Харківській області винесені податкові повідомлення-рішення, якими визначені податкові зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2023 рік, а саме:  за нежитлове приміщення загальною площею 134,7 кв. м. за адресою АДРЕСА_1 , розрахований податок за ставкою 1% на суму 8082 грн. (податкове повідомлення-рішення від 01.03.2023  р. № 0021852-2405-2031); за нежитлове приміщення загальною площею 500,8 кв. м. за адресою АДРЕСА_2 розрахований податок за ставкою 1% на суму 30048, грн. (податкове повідомлення-рішення від 01.03.2023 р. № 0021853-2405-2031).
Не погоджуючись із податковими повідомленнями-рішеннями відповідача, позивачка звернулася до суду з цим позовом.  
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення відповідача необґрунтовані, у зв`язку з чим підлягають скасуванню.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення адміністративного позову з наступних підстав.
Згідно із ч. 2  ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Статтею 8 Податкового кодексу України встановлено, що в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори. До місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов`язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.
Відповідно до п. п. 14.1.129-1 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють:    будівлі готельні - готелі, мотелі, кемпінги, пансіонати, ресторани та бари, туристичні бази, гірські притулки, табори для відпочинку, будинки відпочинку; будівлі офісні - будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей;   будівлі   торговельні   -   торгові   центри, універмаги,   магазини,   криті   ринки, павільйони та зали для ярмарків, станції технічного обслуговування автомобілів, їдальні, кафе, закусочні, бази та склади підприємств торгівлі й громадського харчування, будівлі підприємств побутового обслуговування; гаражі - гаражі (наземні й підземні) та криті автомобільні стоянки будівлі промислові та склади; д) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки); господарські (присадибні) будівлі - допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо; інші будівлі.       
Базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток (п.п. 266.3.1 п. 266.3 ст. 266 Податкового кодексу України).
Згідно із п. п. 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 Податкового кодексу України, база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.
Відповідно до п. п. 266.5.1 п. 266.5 ст. 266 Податкового кодексу України, ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.
Рішенням Харківської міської ради Харківської області від 22.02.2017 р. № 542/17 «Про місцеві податки і збори у місті Харкові», з урахуванням змін та доповнень, у м. Харкові встановлені ставки податку для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, у таких розмірах (п. 5 Додатку 1 до рішення): будівлі готельні - 1 відсоток; будівлі офісні - 1 відсоток; будівлі торговельні - 1 відсоток; гаражі - 0,1 відсотка; виключений; будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки) - 1 відсоток; господарські (присадибні) будівлі - 0 відсотків; інші будівлі - 0,1 відсотка.
Згідно із п. п. 266.7.1 п. 266.7 ст. 266 Податкового кодексу України, обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості у такому порядку.
Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.2000 № 507, будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу «Будівлі нежитлові» група 125 «Будівлі промислові та склади» клас 1251 «Будівлі промисловості».
До будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 належать до класу 1251 «Будівлі промисловості», який в свою чергу включає підкласи: 1251.1 - «Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості», 1251.2 - «Будівлі підприємств чорної металургії», 1251.3 - «Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості», 1251.4 - «Будівлі підприємств легкої промисловості», 1251.5 - «Будівлі підприємств харчової промисловості», 1251.6 - «Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості», 1251.7 - «Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості», 1251.8 - «Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості», 1251.9 - «Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне».
Суд апеляційної інстанції зазначає, що ДК 018-2000 використовується у даному випадку не для визначення ставок оподаткування, а виключно для визначення статусу нежитлового приміщення, яке не зазначено у реєстрі прав на нерухоме майно, але визначено у технічній документації будівлі.
Судовим розглядом встановлено, що позивачці на праві приватної власності належать об`єкти нерухомого майна, а саме: нежитлові приміщення підвалу XX, XXI, XXII, першого поверху № 14-18, 18а, 19, 19а, 20, 20а, 21, 22-27, загальною площею 344,4 кв. м, в літ. «А-9» за адресою АДРЕСА_1 ; нежитлові приміщення XIV-XIX, ХІХа, ХІХб, ХІХв, XXIII-XXXXIV в підвальній частині   житлового   будинку   літ. «А-9», загальною   площею  136,7 кв.м,   за   адресою АДРЕСА_1 ; нежитлові приміщення підвалу № 1-17, першого поверху № 1-3, За, 4-8, 8а, 86, 9, 9а, 96, 10-14,   загальною площею   500,8 кв.м,    в   літ. «А-2»    за   адресою    АДРЕСА_2 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 5003073920689 від 09.11.2021 р.
Відповідно до договору дарування від 29.01.2003 р. № 294 ОСОБА_1 отримала у власність нежитлові приміщення підвалу XX, XXI, XXII, першого поверху № 14, 15, 15а, 16, 17, 18, 18а, 19, 19а, 20, 20а, 21, 22-27 в літ. «А-9», загальною площею 351,7 кв. м, за адресою АДРЕСА_1 .
Згідно із витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №5003073920689 від 09.11.2021 р., у зв`язку з уточненням при поточній інвентаризації змінилась нумерація нежитлових приміщень з «підвалу № ХХ, XXI, XXII, 1-го поверху №14, 15, 15а,16, 17, 18, 18а, 19, 19а, 20, 20а, 21, 22-27» на підвалу № XX, XXI, XXII, 1-го поверху № 14-21, 18а, 19а, 20а, 24-27», в результаті чого загальна площа об`єкту становить 344,4 кв. м.
Відповідно до технічного паспорту № ТIO1:4443-8675-7823-8242 від 10.01.2022 р. на об`єкт нерухомості, площею 500,8 кв. м, за адресою АДРЕСА_2 , - це група нежитлових приміщень у виробничому будинку. Згідно експлікації до плану в ньому знаходяться: підвал, тамбур, коридор, ліфт, комора, склади, цехи (38,0 та 37,8 кв. м.), котельня, санвузол.
Згідно із технічного паспорту № ТІ01:4404-8914-8822-4516 від 10.01.2022 р. на групу нежилих приміщень у багатоквартирному будинку та експлікації по об`єкту нерухомості, площею 136,7 кв. м, за адресою АДРЕСА_1 зазначені наступні приміщення: підвали, щитова, коридори.
Вказані будівлі не відносяться до будівель готельних, будівель офісних, будівель торговельних або будівель для публічних виступів (казино, ігорні будинки).
Суд апеляційної інстанції зазначає, що оскільки  пп. 5 п. 5 (будівлі промислові та склади) рішенням Харківської міської ради від 28.11.2018 р. № 1294/18 був виключений, то нежитлова будівля «група нежитлових приміщень у виробничому будинку» належить до п. п. 8 п. 5 Додатку 1 до рішення Харківської міської ради Харківської області від 22.02.2017 р. № 542/17 «інші будівлі», ставка податку за які становить 0,1 відсотка від мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. м., а не 1 відсоток застосований контролюючим органом в оскаржуваних податкових повідомленнях-рішеннях.
Згідно із ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Таким чином суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що  податкові повідомлення-рішення від 01.03.2023 р. № 0021853-2405-2031 р. в частині визначення податкових зобов`язань на суму 27043,20 грн. та  № 0021852-2405-2031, в частині визначення податкових зобов`язань на суму 7261,80 грн. підлягають скасуванню. 
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі       Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної інстанції вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.
Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.10.2023 р.  без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 243, 308, 316, 322, 325,  326, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Харківській області - залишити без задоволення.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 26.10.2023 р. по справі № 520/22888/23 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена у касаційному порядку  до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		О.В. Присяжнюк 	
Судді	   	О.А. Спаскін    Л.В. Любчич