ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
08 січня2024 року
м. Київ
 
справа № 754/1149/23
провадження № 61-13317 св 23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Сакари Н. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 в своїх інтересах та інтересах дитини ОСОБА_2 ; 
відповідач - ОСОБА_3 ;
третя особа - служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 05 квітня 2023 року та додаткове рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 квітня 2023 року у складі судді Бабко В. В., постанову Київського апеляційного суду від 02 серпня 2023 року у складі колегії суддів: Шкоріної О. І., Поливач Л. Д., Стрижеуса А. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.              Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У січні 2023 року ОСОБА_1 в своїх інтересах та в інтересах малолітньої                               ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа - служба у  справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення.
 
Позовна заява обґрунтована тим, що з 05 лютого 2010 року вона перебувала із  ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі, у якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дитина - ОСОБА_2 . Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 05 грудня 2018 року шлюб між нею та ОСОБА_3 розірвано.
22 грудня 2016 року за спільні кошти подружжя була придбали квартира АДРЕСА_1 .
Вказувала, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 25 листопада 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду                                   від 04 лютого 2021 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання вказаної квартири особистою приватною власністю відмовлено.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 03 серпня 2021 року за нею визнано право власності на 4/33 частин квартири АДРЕСА_1 .
Стверджувала, що після розлучення колишній чоловік ОСОБА_3 продовжує проживати у спірній квартирі, змінив замки в квартирі та не пускає її з донькою до квартири, яка є їх єдиним житлом.
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд зобов`язати ОСОБА_3 не чинити їй з дитиною перешкоди у користування власністю, а саме:                                          4/33 частинами квартири АДРЕСА_1 ; вселити її та дитину ОСОБА_2 у вказану квартиру.
 
Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції
 
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 05 квітня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено. 
Зобов`язано ОСОБА_3 не чинити перешкоди ОСОБА_1 та їх спільній дитині ОСОБА_2 у користуванні майном, а саме: квартирою АДРЕСА_1 . 
Вселено ОСОБА_1 та спільну дитину ОСОБА_2 у квартиру АДРЕСА_1 .
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 , як співвласник квартири АДРЕСА_1 , має право користуватися та розпоряджатися спірним майном, проте відповідач чинить їй та їх спільній дитині перешкоди у користуванні цим майном. За таких обставинах суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність захисту прав позивачки та усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення у спірну квартиру. 
 
Додатковим рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24 квітня 2023 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані з розглядом справи на правничу допомогу, у розмірі 6 000 грн.
 
Ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції виходив з критерію реальності адвокатських послуг та розумності їхнього розміру, врахувавши складність справи та витрачений адвокатом час на виконання відповідних робіт (надання послуг), їх обсяг, взявши до уваги клопотання представника відповідача про зменшення розміру судових витрат, понесених позивачкою на оплату професійної правничої допомоги, дійшов висновку про зменшення розміру заявлених до стягнення з  ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу з 10 500 грн до 6 000 грн.
 
Короткий зміст постанови апеляційного суду 
 
Постановою Київського апеляційного суду від 02 серпня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення. 
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 05 квітня 2023 року та додаткове рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 квітня 2023 року залишено без змін.
 
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції та зазначив, що позивачкою доведено належними та допустимими доказами обставини неможливості користування спірною квартирою через перешкоди, які чинить відповідач ОСОБА_3 .
Апеляційний суд також вказав, що визначаючи розмір судових витрат, понесених позивачкою на оплату професійної правничої допомоги, суд першої інстанції, врахувавши складність справи, обсяг виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерії реальності цих витрат та розумності їхнього розміру, дійшов правильного висновку про стягнення                                     з відповідача вказаних витрат у сумі 6 000 грн.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У вересні 2023 року ОСОБА_3 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 05 квітня 2023 року, додаткове рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 квітня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 серпня 2023 року й передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Підставами касаційного оскарження указаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказує, що суди застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених постановах Верховного Суду                                          від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18, від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19 тощо (пункт 1 другої статті 389 ЦПК України), а також не дослідили зібрані у справі докази та не надали їм належної правової оцінки (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової  палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2023 року касаційне провадження у справі відкрито, витребувано цивільну справу № 754/1149/23 із Деснянського районного суду                           м. Києва.
 
У жовтні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій суди неповно встановили обставини, що мають значення для справи, та неправильно дослідили докази. Аналіз наданих позивачем доказів не дає жодних підстав для висновку про існування факту чинення відповідачем перешкод у користуванні та розпорядженні спірним майном.
Також заявник вказує, що не погоджується зі стягнутими судом першої інстанції витратами на правничу допомогу.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
З 05 лютого 2010 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 05 грудня 2018 року розірвано.
 
Від шлюбу сторони мають спільну доньку - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
 
У 2016 році, перебуваючи у шлюбі, за спільні кошти сторони придбали квартиру                    АДРЕСА_1 .
 
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 03 серпня 2021 року у справі № 754/13943/20, за ОСОБА_1 визнано право власності на 4/33 частини квартири АДРЕСА_1 .
Згідно відповіді Деснянського УП ГУНП у м. Києві від 02 грудня 2019 року,  працівниками поліції протягом 2019 року було винесено два термінові заборонні приписи; Деснянським районним судом м. Києва було винесено обмежувальний припис строком на 3 місяці відносно ОСОБА_3 (а. с. 98).
 
Згідно талону-повідомлення єдиного обліку № 77862 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію від 08 грудня 2020 року, 07 грудня 2020 року надійшло повідомлення зі служби 102 про те,                         що 07 грудня 2020 року о 18:09 за адресою: АДРЕСА_1 , зі слів заявниці ОСОБА_1 , її колишній чоловік замінив замок та не впускає тим самим її до місця проживання. За вказаною адресою прибув поліцейський, де виявив заявницю, яка повідомила, що не може зайти до квартири, де проживає (а. с. 22).
 
Згідно талону-повідомлення єдиного обліку № 51791 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію                                       від 02 листопада 2022 року, ОСОБА_1 зверталась до поліції з заявою про те, що ОСОБА_3 чинить економічне насилля над малолітньою дитиною та заявницею, не впускає до квартири та змінив замки, веде себе агресивно (а. с. 23).
 
За допомогою та з метою вжиття заходів до ОСОБА_3 позивачка зверталася до Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації. У заяві зазначала про те, що вона з дитиною не може проживати в квартирі АДРЕСА_1 через економічне та фізичне насилля, яке чинить ОСОБА_3 (а. с. 24).
 
2.              Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                             є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга ОСОБА_3 задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення першої та апеляційної інстанцій ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
 
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
 
Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
 
Відповідно до частини першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
 
Частиною першою статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
 
Відповідно до вимог статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
 
Згідно зі статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
 
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Установивши, що ОСОБА_1 є співвласником квартири АДРЕСА_1 , якою вона позбавлена можливості користуватися, оскільки відповідач чинить їй та їх спільній дитині ОСОБА_2 перешкоди у вільному користуванні таким майном, змінивши замки у вхідних дверях, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.
 
Суди попередніх інстанцій виходили з того, що факт чинення відповідачем перешкод у користування квартирою, частка у праві власності якої належить позивачеві, підтверджується неодноразовими зверненнями ОСОБА_1 до правоохоронних органів, що встановлено матеріалами справи.
 
При таких обставинах суди дійшли правильного висновку про необхідність захисту прав ОСОБА_1 та дитини ОСОБА_2 та усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення, обґрунтовано задовольнивши позовні вимоги.
 
Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).
 
Порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, оцінка доказів зроблена як судом першої,                   так і судом апеляційної інстанцій.
 
Доводи касаційної скарги про те, що надані позивачкою докази (звернення до органів поліції) не підтверджують, що ОСОБА_1 , як співвласнику квартири, чиняться перешкоди у володінні та користуванні своєю власністю,                                                         є безпідставними. Сам факт подання відповідачем апеляційної і касаційної скарг свідчить про невизнання, оспорення прав позивачки.
 
Щодо оскарження додаткового рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду за результатами його перегляду
 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
 
Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.
 
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
 
Відповідно до положень статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
 
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін.
 
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
 
Таким чином, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
 
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
 
При цьому витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137, частина восьма статті 141 ЦПК України).
 
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, додатковій постанові Верховного Суду від 28 травня 2021 року у справі № 727/463/19, постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі                                                       № 554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18, від 02 червня 2022 року у справі № 15/8/203/20.
 
У постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 211/3113/16-ц (провадження № 61-299св17),                  від 06 листопада 2020 року у справі № 760/11145/18 (провадження № 61-6486св19) зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
 
У постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 750/2055/20 (провадження № 61-16723св20) вказано, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.
 
Задовольняючи частково заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового судового рішення, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, врахував умови договору, додаткових угод, акт виконаних робіт, підписаний сторонами, положення статей 137, 141 ЦПК України, дійшов висновку, що відшкодуванню витрат у зв`язку з наданням позивачці правової допомоги у суді першої інстанції підлягає сума у розмірі 6 000 грн, відшкодування якої поклав на відповідача.
 
Колегія суддів погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій, оскільки надавши оцінку зібраним доказам, суди виходили з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру. При цьому судами враховано клопотання відповідача про зменшення витрат на оплату послуг адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
 
Посилання касаційної скарги на неврахування судами попередніх інстанцій висновків, викладених у постановах Верховного Суду, є безпідставним, оскільки висновки судів попередніх інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у зазначених заявником у касаційній скарзі постановах.
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами першої та апеляційної інстанцій, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
Таким чином, оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах доводів касаційної скарги ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, і суди під час розгляду справи не допустили порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.
 
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 05 квітня 2023 року, додаткове рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 квітня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 серпня 2023 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                     О. М. Осіян
О. В. Білоконь
Н. Ю. Сакара