ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 лютого 2024 року
м. Харків
справа № 465/7967/22
провадження № 22-ц/818/463/24
Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого: Маміної О.В.,
суддів: Пилипчук Н.П., Яцини В.Б.,
учасники справи:
позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач —  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи в м. Харкові цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 про стягнення заборгованостіза апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Московського районного суду м.Харкова від 23 жовтня 2023 року у складі судді Довготько Т.М., -
в с т а н о в и в:
У грудні 2022 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі за текстом - АТ КБ «ПриватБанк», Банк) звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,в якому просило стягнути з відповідача заборгованість за період з 23.02.2019 року по 23.02.2022 року, а саме 3% річних від простроченої суми боргу у розмірі 4212,39 долари США, а також судові витрати по сплаті судового збору.
Заочним рішенням Московського районного суду м.Харкова від 23 жовтня 2023 року у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк», відмовлено.
В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задовольнити; судові витрати стягнути з відповідачів. Зазначає, що суд помилково прийшов до висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідачів заборгованості за відсотками, оскільки боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що на підтвердження заявлених позовних вимог позивачем надано до позовної заяви довідку про заборгованість за кредитом, із розрахунком 3% річних на цю суму заборгованості, копію кредитного договору від 16.03.2007 року та копії договорів поруки. Оскільки позивачем не доведено належними, допустимими та достовірними доказами існування простроченої заборгованості за договором у сумі 46761,63 дол. США, надана суду довідка про заборгованість не є належним, допустимим і достовірним доказом наявності заборгованості відповідача перед банком у період з 23.02.2019 року по 23.02.2022 року (період за який нараховано 3% річних). Доказів про звернення до суду із позовом про дострокове повернення боргу та ухвалення рішення про стягнення боргу з відповідачів суду не надано. 
Такий висновок суду відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу своїх вимог, посилався на те, що між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 16.03.2007 року було укладено кредитний договір №HAH2GK01270023. Відповідно до договору АТ КБ «Приватбанк» зобов`язався надати відповідачу ОСОБА_1 кредит у розмірі 52408,55 доларів США на термін до 15.03.2027 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленими кредитним договором. Банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит, однак відповідач ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором не виконала. В забезпечення виконання зобов`язання за договором №HAH2GK01270023 між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 укладено договори поруки. Крім того зазначає, що між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ЗАТ «Акцент-Банк» було укладено договір факторингу №1 від 01.11.2007 року, за яким ЗАТ КБ «Приватбанк» відступив ЗАТ «Акцент-Банк» у повному обсязі права вимоги до боржників. 25.04.2014 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ПАТ «Акцент-Банк» було укладено угоду до договору факторингу №1 від 01.11.2007 року. На даний час кредитором за кредитним договором №HAH2GK01270023 від 16.03.2007 року та договором забезпечення є АТ КБ «Приватбанк». Так, сума заборгованості за тілом кредиту становить 46761,63 долари США. Посилаючись на ст. 625 ЦК України позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за період з 23.02.2019 року по 23.02.2022 року, а саме 3% річних від простроченої суми боргу у розмірі 4212,39 долари США, а також судові витрати по сплаті судового збору.
Судовим розглядом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 16.03.2007 року було укладено кредитний договір №HAH2GK01270023.
Відповідно до цього договору АТ КБ «Приватбанк» зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 52408,57 доларів США, зі строком погашення кредиту не пізніше 15.03.2027 року, зі сплатою процентів за користування кредитом.
В забезпечення виконання зобов`язання за договором №HAH2GK01270023 між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 укладено договори поруки від 16.03.2007 року.
01.11.2007 року між ЗАТ «КБ «Приватбанк» та ЗАТ «Акцент-Банк» було укладено договір факторингу №1, за яким Приватбанк відступив ЗАТ «Акцент-Банк» у повному обсязі права вимоги до боржників, перелік яких зазначено у Додатку №1 до цього договору.
25.04.2014 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ПАТ «Акцент-Банк» було укладено Договір відступлення прав вимоги №7, відповідно до якого Кредитор передає Новому Кредитору за плату, а Новий кредитор приймає право вимоги до боржників за кредитними договорами.
Згідно довідки, сума заборгованості за тілом кредиту, на яку нараховуються 3% річних, складає 46761,63 доларів США.
Як убачається з розрахунку заборгованості відповідача за кредитним договором №HAH2GK01270023від 16.03.2007 рокузаборгованість за період з 23.02.2019 року по23.02.2022 року становить – 4212,39 доларів США, та складається з наступного: 4212,39 доларів США – 3% річних від простроченої суми.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 611 ЦК України вразі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
За приписами ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Доводи позивача про безпідставну відмову у стягненні відсотків відповідно до вимог ст.625 ЦК України не відповідають фактичним обставинам справи.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Матеріали справи не містять доказів наявності заборгованості за кредитним договором №HAH2GK01270023від 16.03.2007 року та розміру такої заборгованості.
Як свідчать матеріали справи,строк виконання зобов`язання, на час звернення до суду із позовом, не сплив (строк дії кредитного договору №HAH2GK01270023 до 15.03.2027 року). Даних про навність судового рішення про стягнення заборгованості з відповідачів матеріали справи не містять.
Таким чином позивач не надав належних, допустимих доказів наявності заборгованості за вказаним кредитним договором, що унеможливлює вирішення питання про застосування ст. 625 ЦК України в частині стягнення 3% річних від простроченої суми.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно вирішив справу на підставі досліджених в судовому засіданні доказів та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог .
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.
Рішення суду ухвалено з додержанням вимог матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до п.п. в п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384,389 ЦПК України суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.
Заочне рішення Московського районного суду м.Харкова від 23 жовтня 2023 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.
Головуючий:                                                                           О.В. Маміна
Судді:                                                                       Н.П. Пилипчук
В.Б. Яцина