КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
                                    
Апеляційне провадження                                            
№ 22-ц/824/328/2024
 
                                                   П О С Т А Н О В А
 
                                          І М Е Н Е М       У К Р А Ї Н И

27 лютого 2024року                                                                        місто Київ
                                                                                                справа №369/16696/20
                                
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:   головуючого судді: Борисової О.В.
               суддів: Левенця Б.Б., Ратнікової В.М.
               за участю секретарів судового засідання - Савлук І.М., Балкової А.С.,
                       
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 червня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Ковальчук Л.М., повний текст рішення складено 11 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та стягнення грошових коштів, -
 
                                                     В С Т А Н О В И В:
В грудні 2020 року позивач звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до відповідача, в якому просив:
застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину шляхом повернення йому грошових коштів, отриманих ОСОБА_3 на виконання нікчемного правочину;
стягнути з відповідача на його користь грошові кошти у розмірі 84156,60 фунтів стерлінгів.
В обґрунтування вимог посилався на те, що 03 грудня 2019 року між ним, громадянином Великобританії та  ОСОБА_3 , був укладений усно договір доручення, на виконання якого позивач видав письмову довіреність, якою уповноважив відповідача за належні йому грошові кошти організувати бізнес, а саме, салон краси в місті Києві з розподілом прибутку навпіл між ним та ОСОБА_3 , та придбати квартиру на ім'я позивача для його проживання під час візитів до міста Києва. 
Вказував, що на виконання договору доручення, він здійснив 39 платежів зі свого рахунку у Великобританії на рахунок ОСОБА_3 у банку Перший Український міжнародний банк на загальну суму 84156,60 фунтів стерлінгів, що відповідно до офіційного курсу гривні до фунта стерлінга станом на 24 грудня 2020 року становить 3210793,10 грн. 
Зазначав, що відповідач запевнила його, що для більш швидкого проходження фінансового моніторингу з боку банку краще вказати, що ці кошти є подарунком. 
Посилався на те, що при проходженні фінансового моніторингу перерахуванням грошових коштів на рахунок ОСОБА_3 в серпні 2020 року у банку «Перший Український міжнародний банк» виникли питання щодо призначення цих коштів, а тому він надав банку свої пояснення від 17 серпня 2020 року, в яких зазначив, що на ці кошти він планує купити собі квартиру в місті Києві та започаткувати бізнес (відкрити салон краси).
Вказував, що ОСОБА_3 отримала грошові кошти та прийняла їх, чим підтвердила свою згоду на виконання доручення позивача. 
Зазначав, що конклюдентні дії ОСОБА_3 свідчать про підтвердження нею угоди. 
17 грудня 2019 року ОСОБА_3 зареєструвалась як фізична особа-підприємець з видом діяльності «надання послуг перукарнями та салонами краси» (КВЕД 96.02). 
Посилався на те, що за словами відповідача, вона орендувала салон краси для здійснення підприємницької діяльності та купила обладнання для салону краси. 
Вказував, що після започаткування бізнесу вінпостійно питав у              ОСОБА_3 про прибуток, який вони домовились розподілити навпіл, на що остання казала, що для отримання прибутку треба час. 
Зазначав, що в травні 2020 року ОСОБА_3 повідомила йому, що бізнес є збитковий та вона продала обладнання, клієнтську базу та право оренди салону іншій особі за 2500 доларів США. Вказані грошові кошти відповідач не повернула, а запевнила, що вони підуть на купівлю квартири на його ім'я. 
Посилався на те, що після отримання грошових коштів ОСОБА_3 придбала квартиру та зареєструвала її на своє ім'я, що підтверджується витягом з реєстру нерухомого майна. 
Позивач припускає, що ОСОБА_3 була обізнана про неможливість купівлі квартири за довіреністю, яка не посвідчена нотаріально, та з самого початку планувала привласнити собі грошові кошти та не виконувати доручення позивача. 
Вказував, що Шевченківьким УП ГУ НП у місті Києві відкрито кримінальне провадження №12020105100002696 за ст.190 КК України за його заявою щодо шахрайства з боку ОСОБА_3 . 
Зазначав, що зі змісту статей 244, 245, 657 ЦК України випливає, що довіреність, видана ним мала бути нотаріально посвідченою, оскільки уповноважує ОСОБА_3 на придбання нерухомого майна (квартири). 
Посилаючись на приписи ч.2 ст.215, ч.1 ст.216 ЦК України, позивач вважає, що договір доручення є нікчемним та до нього мають застосовуватися наслідки його недійсності, що зумовлює проведення відповідних дій, спрямованих на відновлення його порушеного права. 
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 червня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2  подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.
В обґрунтування вимог посилалася на те, що наведені відповідачем доводи та надані докази про факт перебування відповідача та позивача в близьких відносинах в минулому не могли бути прийняті судом першої інстанції, оскільки вказані факти не стосувалися предмета доказування по справі.
Вказувала, що якщо припустити, що правовідносини між позивачем та відповідачем з приводу дарування грошових коштів дійсно існували, то в силу положень Глави 55 ЦК України такі відносини мали б бути закріплені договором дарування, який повинен бути нотаріально посвідчений.
Зазначала, що відповідачем не було надано основного доказу, який би підтверджував його припущення щодо «надісланих коштів - як подарунка», а саме: письмового договору дарування валютних цінностей між ОСОБА_3 га ОСОБА_1 , який посвідчений нотаріально, оскільки такого договору не існує та правовідносини між сторонами щодо дарування коштів не здійснювалися.
Посилалася на те, що відповідачем було вчинено ряд конклюдентних дій, які були направленні саме на виконання останньою укладеного між сторонами усного договору доручення від 03 грудня 2019 року, що спростовує позицію «дарунку» таких коштів.
Вказувала, що ОСОБА_3 в повній мірі розуміла про те, що ОСОБА_1 є інвестором та у зв`язку з цим вона має ділити прибуток з салону краси «Очі» з ним.
Зазначала, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що з електронного листа, який було надано відповідачем до суду, вбачається пряме призначення квартири, на яку виділялися позивачем кошти «для проживання відповідача та її сина», але ніяк не отримання права власності, яке за своєю суттю передбачає «дарунок»
Посилалася на те, що всі подані відповідачем докази до суду першої інстанції є неналежними в силу відсутності нотаріально засвідченого перекладу українською мовою та відсутності належного їх засвідчення стороною, в зв`язку чим суд першої інстанції не мав права приймати такі докази до уваги під час розгляду даної справи.
15 вересня 2023 року від представника відповідача до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вказував, що апеляційна скарга є необґрунтованою, а її доводи не спростовують висновків суду першої інстанції. 
20 жовтня 2023 року від представника позивача до суду апеляційної інстанції надійшли письмові пояснення на відзив.
В судовому засіданні апеляційного суду представники позивача апеляційну скаргу підтримали, просили її задовольнити з вищевказаних підстав.
Представник відповідача в судовому засіданні апеляційного суду проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для його задоволення.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Як зазначав позивач у позовній заяві, 03 грудня 2019 року між  ОСОБА_1 , громадянином Великобританії, та  ОСОБА_3 був укладений усно договір доручення. 
На виконання вказаногодоговору,позивач видав письмову довіреність, якою уповноважив  ОСОБА_3 за кошти, які йому належать, організувати бізнес, а саме, салон краси в місті Києві, на умовах розподілу прибутку навпіл між нимта  ОСОБА_3 , та придбати квартиру на його ім`я для його проживання під час перебування в містіКиєві. 
17 грудня 2019 року ОСОБА_3 зареєструвалась як фізична особа-підприємець з видом діяльності «надання послуг перукарнями та салонами краси» (КВЕД 96.02). 
Позивач зазначав, що на виконання договору доручення здійснив 39 платежів зі свого рахунку у Великобританії на рахунок  ОСОБА_3 у банку «Перший Український міжнародний банк» на загальну суму 84156,60 фунтів стерлінгів, що підтверджуєтьсмя платіжними дорученнями, а саме:
10 грудня 2019 року перераховано 4692,56 фунтів стерлінгів;
11 грудня 2019 року перераховано 2754,35 фунтів стерлінгів;
13 грудня 2019 року перераховано 1575,00 фунтів стерлінгів;
23 грудня 2019 року перераховано 1190,00 фунтів стерлінгів;
27 грудня 2019 року перераховано 1529,69 фунтів стерлінгів;
10 січня 2020 року перераховано 400,00 фунтів стерлінгів;
16 січня 2020 року перераховано 400,00 фунтів стерлінгів;
21 січня 2020 року перераховано 1000,00 фунтів стерлінгів;
29 січня 2020 року перераховано 790,00 фунтів стерлінгів;
04 лютого 2020 року перераховано 800,00 фунтів стерлінгів;
20 лютого 2020 року перераховано 400,00 фунтів стерлінгів;
27 лютого 2020 року перераховано 1000,00 фунтів стерлінгів;
03 березня 2020 року перераховано 1000,00 фунтів стерлінгів;
12 березня 2020 року перераховано 1000,00 фунтів стерлінгів;
27 березня 2020 року перераховано 750,00 фунтів стерлінгів;
15 квітня 2020 року перераховано 500,00 фунтів стерлінгів;
21 квітня 2020 року перераховано 500,00 фунтів стерлінгів;
29 квітня 2020 року перераховано 1000,00 фунтів стерлінгів;
13 травня 2020 року перераховано 2000,00 фунтів стерлінгів;
03 червня 2020 року перераховано 625,00 фунтів стерлінгів;
18 червня 2020 року перераховано 700,00 фунтів стерлінгів;
22 червня 2020 року перераховано 750,00 фунтів стерлінгів;
30 червня 2020 року перераховано 500,00 фунтів стерлінгів;
23 липня 2020 року перераховано 850,00 фунтів стерлінгів;
27 липня 2020 року перераховано 1200,00 фунтів стерлінгів;
30 липня 2020 року перераховано 5000,00 фунтів стерлінгів;
03 серпня 2020 року перераховано 5000,00 фунтів стерлінгів;
04 серпня 2020 року перераховано 5000,00 фунтів стерлінгів;
05 серпня 2020 року перераховано 5000,00 фунтів стерлінгів;
07 серпня 2020 року перераховано 5000,00 фунтів стерлінгів;
11 серпня 2020 року перераховано 5000,00 фунтів стерлінгів;
12 серпня 2020 року перераховано 5000,00 фунтів стерлінгів;
13 серпня 2020 року перераховано 5000,00 фунтів стерлінгів;
14 серпня 2020 року перераховано 5000,00 фунтів стерлінгів;
17 серпня 2020 року перераховано  4000,00 фунтів стерлінгів;
02 вересня 2020 року перераховано 3000,00 фунтів стерлінгів;
10 вересня 2020 року перераховано 2000,00 фунтів стерлінгів;
29 вересня 2020 року перераховано 1500,00 фунтів стерлінгів;
19 жовтня 2020 року перераховано 750,00 фунтів стерлінгів.
У призначенні платежу у платіжних дорученнях вказано «дарунок».
При проходженні фінансового моніторингу перерахуванням грошових коштів на ОСОБА_3 в серпні 2020 року у банку «Перший Український міжнародний банк» виникли питання щодо призначення цих коштів.
17 серпня 2020 року позивач направив на адресу АТ «Перший Український міжнародний банк» електронного листа, в якому повідомив, що він продав свій британський бізнес 01 травня 2020 року та на отримані кошти хоче купити квартиру, яка буде використовуватися для проживання та салону для бізнесу. Бізнесом буде управляти його помічник  ОСОБА_4 . На ці гроші вона купить квартиру та меблі. Коли він буде приїзджати в Україну, у нього буде місце, де він буде проживати та проводити свої ділові візити.
01 вересня 2020 року ОСОБА_3 звернулась до АТ «Перший Український міжнародний банк» з пояснювальною запискою для проходження фінансового моніторингу щодо отримання коштів, у якій повідомила, що одержала на свій рахунок грошовий переказ SWIFTвід позивача у розмірі 45000,00 фунтів стерлінгів, які є засобом для придбання подарунку (квартири).
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_3 з 05 вересня 2020 року є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 березня 2021 року було витребувано з АТ «Перший Український міжнародний банк»: дані щодо сум і дат перерахування грошових коштів протягом 2019-2020 років ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 ; належним чином завірені копії платіжних доручень та/або банківських виписок про перерахування грошових коштів ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 ; копії електронних листів ОСОБА_1 до банку АТ «ПУМБ», надісланих на підтвердження сплати грошових коштів на рахунок ОСОБА_3 (зокрема, але не виключено листа від 17 серпня 2020 року); дані щодо дат та сум отримання ОСОБА_3 грошових коштів, перерахованих ОСОБА_1 ; дані щодо дат та сум перерахування на інший рахунок ОСОБА_3 грошових коштів, отриманих від ОСОБА_1 .
На виконання вимог ухвали суду першої інстанції АТ «Перший Український міжнародний банк» надав листа №КНО-07.8.3/2341БТ від 14 квітня 2021 року Акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» з додатками, в якому повідомив інформацію щодо сум і дат перерахування грошових коштів ОСОБА_1 на рахунок ОСОБА_3 у період з 11 грудня 2019 року по 24 листопада 2020 року. 
Також АТ «Перший Український міжнародний банк» була надана інформація щодо руху коштів по рахунках відкритих на ім`я ОСОБА_3 за період з 2019-2020 років та документи, які надавалися для проходження фінансового моніторингу щодо отримання коштів.
У наданих банком документах міститься електронний лист, який було направлено позивачем до АТ «Перший Український міжнародний банк», у якому  ОСОБА_1 просивпосприятиу вивільненні коштів, які він направляє на купівлю квартири для  ОСОБА_3 .Також, повідомляє, що знає ОСОБА_3 , вона його подруга, і вони планують жити разом, коли зможуть після пандемії Ковіда-19, що квартира призначена для неї та її сина, щоб жити в ній, та для нього, щоб залишатися, коли він відвідує Україну, це подарунок.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказував на те, що отримавши від нього кошти, відповідач орендувала салон краси для здійснення підприємницької діяльності та купила обладнання для салону краси.  Після започаткування бізнесу вінпостійно питав у  ОСОБА_3 про прибуток, який вони домовились розподілити навпіл, на що остання казала, що для отримання прибутку треба час. Зазначав, що в травні 2020 року ОСОБА_3 повідомила йому, що бізнес є збитковий та вона продала обладнання, клієнтську базу та право оренди салону іншій особі за 2500 доларів США. Вказані грошові кошти відповідач не повернула, а запевнила, що вони підуть на купівлю квартири на його ім`я. Посилався на те, що після отримання грошових коштів ОСОБА_3 придбала квартиру та зареєструвала її на своє ім`я, що підтверджується витягом з реєстру нерухомого майна. 
Відповідач, заперечуючи проти позову посилалася на те, що з листопада 2019 року міжнею та ОСОБА_1 склалися близькі особистівідносини,вони почали планувати спільне майбутнє. Позивач вмовив її піти зроботи та пообіцяв,що забезпечить її та дасть грошіна відкриття власного бізнесу,надасть поради з реклами та просування такого бізнесуна ринку,а дотого часуяк бізнеспочне давати дохід він буде забезпечувати її та її малолітньогосина.В силуіснування між ними близьких відносин та дотримуючись своїх обіцянок,позивач почав перераховувати їй в даркошти. На подарованікошти вона спробувала відкрити бізнес, винаймаючи приміщення для салонукраси,де організовувала надання послуг манікюру таперукарських послуг.Однак, внаслідоккарантинних обмежень такий бізнес став збитковим і вона була вимушена продати його. Відповідач вказувала на те, що позивач подарував їй кошти на придбання квартири у місті  Києві, яка за його переконанням, призначалася длянеї таїї сина,та длятого,щоб вонимогли жити там разом у той час, коли позивачприїздить доміста Києва.Перебуваючи довгий період часу у себе на батьківщині, у зв'язкуз введенням на міжнародному рівні протиепідеміологічних заходів, позивач почав ревнувати її, що вподальшому спричинило розривстосунків між ними. Зазначала, що жодного договору доручення міжсторонами ніколи не укладалося, сторони ніколи не булибізнес партнерами, а були близькими друзями та коханцями,а відтак, правова природа грошових переказів позивача  ОСОБА_3  є дарунком. 
 З наданих відповідачем переписок з позивачем через електронну пошту, месенджер «Viber» вбачається, що між сторонами були близькі відносини.
Під час розгляду справи представник відповідача зазначав, що отримані відповідачем від позивача кошти є подарунком. 
Як вбачається із копій SWIFT повідомлень про зарахування грошових коштів ОСОБА_1 на рахунок ОСОБА_3 , позивач перераховував на користь відповідача кошти у фунтах стерлінгах, у призначенні платежу яких зазначено слово англійською мовою - « GIFT », що в перекладі означає «дарунок».
Відповідно до положень ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини, створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів творчої діяльності, завдання шкоди іншій особі, інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо із актів цивільного законодавства (ч.3 ст.11 ЦК України), а у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду (ч.5 ст.11 ЦК України).
Згідно з ч1 ст.717 ЦПК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов' язуєтьсяпередати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Предметом договору дарування є дарунок.
Частиною 1 статті 718 ЦК України визначено, що дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі.
Відповідно до ч.5 ст.719 ЦК України договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п`ятидесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
З матеріалів справи вбачається, що сума спірних грошових коштів перевищує п`ятидесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а відтак договір дарування такої суми грошей має укладатись у письмовій формі із нотаріальним посвідченням. 
Належним та допустимим доказом існування відносин з договору дарування щодо предмета спору мав бути певний письмовий договір.
Натомість, як встановлено судом апеляційної інстанції, сторонами не укладався договір дарування у встановленій законом формі, таким чином грошові кошти були отримані відповідачем без достатньої правової підстави, а тому не є дарунком в розумінні положень статті 717 ЦК України.
А відтак, посилання сторони відповідача на те, що отримані від позивача кошти є подарунком спростовуються вищевикладеним.
Як вбачається з матеріалів справи, а саме з переписки між сторонами, зміст якої сторони не оспорюють, позивачем перераховувалися кошти відповідачу з метою отримання ним в подальшому прибутків від діяльності салону краси та з метою придбання квартири для проживання позивача під час перебування в місті Києві.
З наявних у матеріалах справи доказів, а саме: переписки з месенджер «Viber» вбачається, що ОСОБА_3 не заперечувала, що отримані нею від позивача кошти були витрачені на організацію бізнесу - салону краси та придбання квартири, та в подальшому визнавала необхідність повернення позивачу його частини грошей за салон. А також зазначала, що вона кошти буде повертати частинами.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідач продала обладнання та право оренди салону краси іншій особі, кошти від продажу позивачу не повернула. А також за кошти позивача придбала квартиру та оформила її на своє ім`я.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався як на підтвердження укладення усного договору доручення на письмову довіреність від 03 грудня 2019 року та, зазначаючи про її нікчемність, просив застосувати наслідки нікчемного правочину.
Представник відповідача заперечував отримання Астафьєвою Ю.І. вказаної довіреності.
Частиною 1 статті 237 ЦК України визначено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.
Згідно з ч.ч.1, 3 ст.244 ЦК України представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю.
Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.
Відповідно до ч.1 ст.1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя.
Положеннями ч.1 ст.1005 ЦК України передбачено, що  повірений повинен виконати дане йому доручення особисто.
Згідно з ч.1 ст.1007 ЦК України довіритель зобов'язаний видати повіреному довіреність на вчинення юридичних дій, передбачених договором доручення.
Таким чином, виходячи з системного аналізу вищевказаних норм вбачається, що довіритель повинен видати повіреному довіреність на вчинення юридичних дій, передбачених договором. Повіреному доводиться для виконання обов`язки, покладені на нього договором, вступати у взаємовідносини з третіми особами від імені довірителя. У зв`язку з цим, довіреність легалізує його як представника довірителя перед третіми особами, відтворює його повноваження, визначені умовами договору. 
У свою чергу повірений відповідно до умов довіреності повинен вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення, виконати дане йому доручення особисто, крім визначених випадків, негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення.
Як вбачається з матеріалів справи, стороною позивача не було надано доказів того, що довіреність була видана довіреній особі - Астафьєвій Ю.І. та доказів направлення відповідачу довіреності від 03 грудня 2019 року.
А відтак, встановлено, що позивачем не було здійснено дій на укладення договору доручення відповідно до ст.ст.1000, 1005, 1007 ЦК України.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 червня 2019 року у справі №487/10128/14-ц вказувала, що згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі №483/448/20 викладено висновок про те, що згідно з принципом «jura novit curia» («суд знає закони») суд самостійно здійснює пошук і застосовує норми права для вирішення спору безвідносно до посилань сторін, але залежно від установлених обставин справи. Суд виявляє активну роль, самостійно надаючи юридичну кваліфікацію спірним правовідносинам, обираючи та застосовуючи до них належні норми права після повного та всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими у судовому засіданні. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній та резолютивній частинах. Отже, обов`язок надати юридичну кваліфікацію відносинам сторін спору, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яку юридичну норму слід застосувати для вирішення спору, виконує саме суд.
Так, до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином застосовуються положення глави 83 ЦК України (набуття, збереження майна без достатньої правової підстави).
Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.
Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.
Зазначені висновки викладено у постанові Верховного Суду від 28 листопада 2022 року у справі №127/13491/21-ц.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі №922/3412/17 та від 13 лютого 2019 року у справі№ 320/5877/17 зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.
Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.
У особи виникає зобов`язання повернути отримане майно, зокрема, грошові кошти, згідно зі статтею 1212 ЦПК України, як безпідставно набуте, якщо особа отримала їх без правової підстави, за відсутності договірних правовідносин щодо цього майна.
Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26 квітня 2023 року у справі № 439/1683/18.
У постанові від 12 жовтня 2021 року у справі №910/17324/19 Велика Палата Верховного Суду вказала, що сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави, у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі від початку правовідношення, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.
Положення частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах. Отримане однією із сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого отримання.
Отже, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.
Зазначені висновки викладено у постанові Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі №357/8975/20 та від 31 травня 2023 року у справі №947/26577/19.
Для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося. 
Застосування у кожному конкретному випадку положень статтей 1212 або 216 ЦК України залежить від обставин, за яких грошові кошти передавалися відповідачу.
Встановлено, що позивачем були перераховані кошти у розмірі 84156,60 фунтів стерлінгів.
Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що між сторонами був укладений договір доручення, а також інші договори, в тому числі про спільну діяльність.
Оскільки спірні правовідносини не є договірними, тому колегія суддів приходить до висновку, що заявлені  ОСОБА_1 позовні вимоги повинні вирішуватися відповідно до статті 1212 ЦК України.
А відтак, стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягають грошові кошти у розмірі 84156,60 фунтів стерлінгів відповідно до статті 1212 ЦК України.
Виходячи з вищевикладеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позову.
На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.
Згідно з  ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, колегія суддів вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору, понесені в суді першої та апеляційної інстанції у розмірі 26275 грн.
Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

 
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.
 
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 червня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
 
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та стягнення грошових коштів - задовольнити частково.
 
Стягнути з ОСОБА_3 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , який зареєстрований та проживає за адресою:   АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 грошові кошти у розмірі 84 156 Фунтів стерлінгів 60 пенсів.
 
Стягнути з ОСОБА_3 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , який зареєстрований та проживає за адресою:   АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , витрати по сплаті судового збору у розмірі 26275 грн.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.
 
Повний текст постанови складено 19 березня 2024 року.
 
Головуючий:
 
Судді: