Справа № 466/11434/21                                 Головуючий у 1 інстанції: Ковальчук О.І. 
Провадження № 22-ц/811/2234/23                         Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П. 
Провадження № 22-ц/811/2235/23

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

        29 січня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

               головуючий – суддя Цяцяк Р.П., 
                               судді Ванівський О.М. та Шеремета Н.О.,
                               за участю секретаря Суди В.І.;
                               відповідачки ОСОБА_1 
                               та її представника – адвоката Качмара І.О.;
                               адвоката Крукеницької Т.М.                                                                        – представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , представника ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 29 червня 2023 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 13 липня 2023 року,
В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа – Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради, як орган опіки та піклування, в кінцевій редакції позовних вимог якого просив:
-визначити місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з ОСОБА_2 кожного першого та третього тижня місяця з 12 год. 00 хв. п`ятниці по 12 год. 00 хв. понеділка безперервно, але у випадку навчального процесу, відвозитиме дітей зранку понеділка до навчальних закладів, а не до ОСОБА_1 ;
-кожної середи тижня без винятків з 12 год. 00 хв. позивач забиратиме ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 від місця проживання ОСОБА_1 або з навчальних закладів до свого місця проживання та відвозитиме дітей наступного дня в четвер до відповідача о 12 год. 00 хв., але у випадку навчального процесу, відвозитиме дітей зранку четверга до навчальних закладів;
-кожного першого та третього тижня місяця у вівторок та кожного другого і четвертого тижня місяця у понеділок та вівторок, позивач завозитиме дітей зранку до навчальних закладів; 
-у період проживання дітей з кожним із батьків, останні повністю утримують дітей та забезпечують їх всім необхідним для відмінного фізичного і духовного життя;
-при визначенні місця проживання дітей, реалізації батьківських прав й виконання обов`язків, батьків зобов`язати: 

oсвяткувати дні народження дітей 16 жовтня Єлизавети та 05 березня Тадея разом з дітьми;
oне чинити один одному перешкод у спілкуванні з дітьми засобами телефонного, поштового, електронного чи іншого зв`язку у дні коли діти проживають з кожним із батьків; 
oне чинити один одному перешкод в особистій участі кожного з батьків щодо відвідування дитячих дошкільних/ шкільних/ навчальних закладів, позашкільних зібрань, гуртків, заходів, які проводяться за участю дітей, для забезпечення їх інтересів; 
oу разі погіршення стану здоров`я дітей негайно повідомляти про це один одного; 
oу період шкільних канікул, кожен із батьків має право проводити більше часу разом з дітьми та відпочивати разом з ними в Україні або за кордоном у порядку черговості. Батьки зобов`язуються ухилятись від поїздок до країн, кліматичні або інші умови яких можуть бути небезпечними для дітей. Кожен із батьків має право без дотримання порядку визначення місця проживання дітей, підсумовано 30 днів у році забирати дітей із собою для відпочинку та оздоровлення за умови письмового попередження один одного за 10 днів до від ’їзду; 
oу дні народження кожного з батьків діти, до досягнення ними 14 (чотирнадцяти) років, перебувають із таким з батьків з 12 год. 00 хв до 12 год. 00 хв. наступного дня.
Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що 31 травня 2014 року між сторонами даного спору було зареєстровано шлюб, від якого ІНФОРМАЦІЯ_3 у них народилася донька, ОСОБА_5 , а ІНФОРМАЦІЯ_4 – син, ОСОБА_4 .
Подружнє життя між сторонами не склалось і рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 11 жовтня 2021 року шлюб між ними було розірвано.
На час розірвання шлюбу у сторін не було спору про визначення місця проживання дітей, однак відповідачка «з метою задоволення власних амбіцій» подала до суду позов про стягнення з батька дітей аліментів, після чого почала штучно створювати всі умови для того, щоб усунути батька від спілкування з дітьми.
Позивач зазначав, що купує дітям одяг, іграшки, забезпечує їх дозвілля та освіту/навчання.
Позивач переконаний, що визначення місця проживання дітей лише з одним з батьків може призвести до отримання останніми вкрай негативних та непередбачуваних психологічних травм (а.с. 1-8, 39-40, 65-66).
У грудні 2021 року представник відповідачки звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 , третя особа – Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради, як орган опіки та піклування,про визначення місця проживання дітей, в кінцевій редакції позовних вимог якого просив визначити місце проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю ОСОБА_1 ; визначити способи участі у спілкуванні та вихованні ОСОБА_2 зі згаданими дітьми шляхом встановлення зустрічей батька з дітьми два рази на місяць у вихідні дні: кожна перша субота і кожна третя неділя місяця (з 10:00год. до 18:00год.) у присутності матері.
Позовні вимоги за зустрічним позовом обґрунтовувалися тим, що ОСОБА_1 вважає неправильним та шкідливим для розвитку й інтересів дітей визначення їх місця проживання з обома батьками (які проживають за різними адресами) почергово, оскільки фактично діти не матимуть постійного місця проживання, будуть знаходитися в постійній зміні обстановки, вести кочовий спосіб життя.
Позивачка за зустрічним позовом переконана, що ОСОБА_2 заявив свій позов про визначення почергового проживання дітей з обома батьками лише з однією метою - ухилитись від сплати аліментів на утримання дітей (а.с. 22, 76-77).

Рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 29 червня 2023 року у задоволенні первісної позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дітей, здійснення батьківських прав та виконання обов`язків - відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволено повністю.
Визначено місце проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю ОСОБА_1 .
Визначено способи участі у спілкуванні та вихованні ОСОБА_2 з неповнолітніми дітьми ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом встановлення зустрічей батька з дітьми два рази на місяць у вихідні дні: кожна перша субота і кожна третя неділя місяця (з 10:00 год. до 18:00 год.) у присутності матері (а.с. 166-170).

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 13 липня 2023 року стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 42 500 грн. витрат на професійну правничу допомогу (а.с. 193-194).

Вищезгадані рішення та додаткове рішення оскаржила представник  ОСОБА_2 .
Апелянт просить оскаржувані рішення суду суду скасувати та ухвалити нове, яким первісний позов ОСОБА_2 задовольнити, а судові витрати покласти на ОСОБА_1 , покликаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у судових рішеннях суду першої інстанції, обставинам справи та на порушення норм процесуального і неправильне застосування норм матеріального права.
Висновки суду стосовно того, що у батька дітей відсутнє житло вважає такими, що «не відповідають дійсності», оскільки в провадженні суду знаходиться справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, визнання права власності та усунення перешкод у здійсненні права користування майном, предметом спору по якій є квартира АДРЕСА_1 , а відтак до ухвалення судом рішення у згаданій справі «батько вимушений орендувати житло».
Вважає, що зустрічі батька з дитиною можуть проводитися у присутності матері лише на наявності «виключних обставин…, а саме: за наявності висновку психологічного дослідження про те, що проведення зустрічей батька з дитиною без присутності матері може негативно вплинути на психоемоційний стан дитини», а тому рішення суду про необхідність присутності матері дітей під час зустрічей з батьком вважає «незаконним та необґрунтованим». 
Стосовно стягнення з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 42 500 грн. витрат на професійну правничу допомогу, то апелянт звертає увагу на те, що:
-матеріали справи не містять доказів проведення оплати згаданих судових витрат;
-до заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу не долучено детального опису витрат та наданих адвокатом послуг (а.с. 197-205).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони відповідачки і її представника, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваних судових рішень в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Визначаючи місце проживання малолітніх дітей з їх матір`ю, ОСОБА_1 , суд аргументував таке рішення тим, що:
-відповідно до висновку Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради від 22.07.2022 року, згаданий орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітніх саме з матір`ю, оскільки саме з нею діти проживають на даний час у її власному житлі і дохід матері значно перевищує дохід батька, який житло орендує;
-батьком дітей не наведено, а судом не встановлено обставин, які б могли свідчити, що проживання дітей сторін з матір`ю загрожує дітям психологічно або фізично чи призведе до інших негативних для дітей наслідків і що визначення місця проживання дітей разом з матір`ю буде суперечити їх інтересам;
-визначення місця проживання дитини з одним із батьків не є перешкодою для іншого щодо виконання, як обов`язків, так і здійснення прав, оскільки батьки мають рівні права і обов`язки щодо виховання та розвитку дитини незалежно від того, що проживають окремо один від одного;
-кожний із батьків не позбавлений права порушувати у майбутньому питання щодо зміни місця проживання дітей з урахуванням обставин, що матимуть істотне значення;
-недоцільно визначати місце проживання дітей з обома батьками почергово, оскільки це передбачає щотижневі переміщення дітей з їх постійного місця проживання і не сприятиме дотриманню звичних для дитини умов щодо організації, розпорядку повсякденного життя дитини і навчального процесу.

В апеляційній скарзі не зазначено, в чому саме полягає незаконність і (або) необґрунтованість оскаржуваного рішення у вищезгаданій частині (які саме обставини та (чи) докази, що мають значення для справи, судом встановлені та (чи) оцінені неповно та (або) неправильно); які саме нові обставини і (або) докази підлягають встановленню, дослідженню чи оцінці в ході апеляційного розгляду справи тощо; так само, як у ній не наведено заперечень проти вищезгаданих доказів, використаних судом першої інстанції при прийнятті рішення про визначення місця проживання малолітніх дітей саме з матір`ю.
В суді апеляційної інстанції представник апелянта визнала, що на час апеляційного розгляду справи останній знаходиться за межами України, однак ствердила, що він має намір повернутися в Україну.
При цьому колегія суддів також ураховує те, що як на час ухвалення судом оскаржуваного рішення, так і на час апеляційного розгляду справи, Україна в результаті віроломного нападу російської федерації фактично перебуває у стані війни зі згаданою державою-агресором (ще 24.02.2022 року в Україні було введено воєнний стан, який діє по даний час), а апелянт має лише намір повернутися в Україну. 
За вищенаведених обставин в їх сукупностіколегія суддів не вбачає правових підстав для скасування чи зміни оскаржуваного рішення у частині визначення місця проживання малолітніх дітей саме з матір`ю.
Частиною 1 статті 188 ЦПК України встановлено, що в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги, і що похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).
В первісній позовній заяві ОСОБА_2 об`єднано декілька вимог, основною з яких є визначення місця проживання дітей «кожного першого та третього тижня місяця з 12 год. 00 хв. п`ятниці по 12 год. 00 хв. понеділка безперервно» саме з ним, як їх батьком, а інші позовні вимоги вже є як похідні від цієї позовної вимоги.
У зустрічній позовній заяви також основною позовною вимогою є вимога про визначення місця проживання дітей саме з їх мамою.
За підсумками апеляційного розгляду справи колегія суддів погодилась з висновком суду першої інстанції про визначення місця проживання дітей саме з мамою. Відтак, позовні вимоги, які передбачають види та особливості участі батька у вихованні дітей (похідні позовні вимоги), мають враховувати ту обставину, що місце проживання дітей визначено саме з мамою. У задоволенні первісного позову судом першої інстанції відмовлено у повному обсязі і з урахуванням наведеного колегія суддів не вбачає підстав для зміни оскаржуваного рішення в цій частині, що не позбавляє батька дітей права на звернення до суду з новим позовом з позовними вимогами в частині визначення його участі у їх виховання, однак – з урахуванням тієї обставини, що місце проживання дітей визначено саме з мамою.

Статтею 159 СК встановлено, що у випадку, якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та її вихованні, зокрема він ухиляється від виконання рішення органу опіки і піклування, другий з батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.
В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.
Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.
Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що батько, який проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини.
Позовні вимоги матері дітей за зустрічним позовом судом задоволено у повному обсязі, в тому числі – те, що зустрічі батька з дітьми повинні відбуватися у присутності матері. В той же час, в мотивувальній частині оскаржуваного рішення не наведено мотивів (в чому саме полягає «окремий випадок, викликаний інтересами дитини»), якими керувався суд, обумовлюючи побачення батька з дітьми присутністю іншої особи: навіть якщо ця особа – мама дітей.
Безспірним є те, що батько дітей має право на спілкування з ними та участь у їх вихованні, а інтереси дітей мають пріоритет над інтересами батьків.
Матір`ю дітей не доведено належними та допустимими доказами протипоказань у спілкуванні дітей з батьком у її відсутності.
На переконання колегії суддів, судом першої інстанції не враховано, що між сторонами даного спору (батьком та мамою малолітніх дітей) склались особисті конфліктні стосунки, а тому суд дійшов помилкового висновку про доцільність побачень батька з дітьми у присутності матері, оскільки це за наведених обставин не буде відповідати інтересам дітей та їх психоемоційному стану, а лише буде провокувати підвищену напругу, тривожність у їх спілкуванні під час таких побачень.
За наведених вище обставин в їх сукупності колегія суддів приходить до висновку про те, що в цій частині оскаржуване рішення слід змінити, виключивши з нього вказівку про зустрічі батька дітей з ними у присутності матері останніх.

ЦПК України встановлено, що: 
-        витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частини 1-3 статті 137);
-        розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
       1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
       2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони (частина 4 статті 137);
-        суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 137);
-        обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 6 статті 137). 
Системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити наступні висновки:
(1) Договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»);
(2) За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України;
(3) Як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару;
(4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах – фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення – при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв;
(5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».
Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".
У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.
Вище наведена правова позиція знайшла своє відображення у додатковій постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 922/1163/18.

Пунктом 9 частини 3 статті 175 ЦПК України встановлено, що позовна заява повинна містити попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.
Неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат може бути підставою для відмови у відшкодування відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.
Вищенаведена правова позиція знайшла своє відображення у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18 (том 2, а.с. 38) і в силу положень частини 4 статті 263 ЦПК України є обов`язковою для судів першої та апеляційної інстанцій.

Матеріалами справи стверджується наступне.

06.06.2022 року ОСОБА_1 уклала з адвокатським об`єднанням Договір про надання правової допомоги, який не містить умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом (том 1, а.с. 175-176), і цей Договір нею було подано до суду лише 04.07.2023 року – вже після ухвалення судом оскаржуваного рішення. 
ОСОБА_1 та її представником не надано суду пояснень з приводу того, чому саме цей Договір було подано до суду лише після завершення розгляду справи судом першої інстанції і чому сам Договір про надання правової допомоги не містить розміру адвокатської винагороди.
У зустрічній позовній заяві зазначено, що орієнтовний розмір судових витрат, які позивачка очікує понести у зв`язку із розглядом справи, становить 11 000 грн. (а.с. 24). 
При цьому жодного розрахунку цих витрат (зокрема – і витрат на професійну правничу допомогу) не наведено.
Тобто, як вбачається з вищенаведеного, на стадії розгляду справи судом першої інстанції ОСОБА_2 (як відповідач за зустрічним позовом) був позбавлений можливості подати до суду аргументоване клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, або навести свої доводи щодо неспівмірності цих витрат (частини 5 та 6 статті 137 ЦПК України).
Акти виконаних робіт, які долучені представником ОСОБА_1 до Заяви про ухвалення додаткового рішення (том 1, а.с. 178-182), також аж ніяк не можна визнати розрахунком витрат на професійну правничу допомогу. 
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
З урахуванням всіх вищенаведених обставин в їх сукупності та з урахуванням критеріїв складності даної справи, колегія суддів приходить до висновку про те, що додаткове рішення суду від 13 липня 2023 року слід змінити, визначивши розмір витрат на професійну правничу допомогу, який підлягає до стягнення з ОСОБА_2  на користь ОСОБА_1 , у сумі 11 000 гривень (яка і була зазначеною ОСОБА_1 у поданому нею зустрічному позові), що (на переконання колегії суддів) буде відповідати критеріям розумності, виваженості та справедливості.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.2, 376 ч.1 п.п. 1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
П О С Т А Н О В И В:
       Апеляційну скаргу  ОСОБА_3 , представника ОСОБА_2 , частково задовольнити. 

Рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 29 червня 2023 року змінити, виключивши з нього вказівку про зустрічі ОСОБА_2 з сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та донькою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у присутності матері дітей, ОСОБА_1 .

В решті рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 29 червня 2023 року залишити без змін.

Додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 13 липня 2023 року змінити, визначивши розмір витрат на професійну правничу допомогу, який підлягає до стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , у сумі 11 000 (одинадцять тисяч) гривень, у зв`язку з чим слова «задовольнити повністю» у першому абзаці резолютивної частини додаткового рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 13 липня 2023 року замінити словами «задовольнити частково».

В іншій частині додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 13 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 01 лютого 2024 року.

       Головуючий:                                                Цяцяк Р.П.

       Судді:                                                                Ванівський О.М.

                                                                       Шеремета Н.О.