ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2024 року	Львів	Справа № 260/6196/23 пров. № А/857/20921/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:                                        Гуляка В.В.
суддів:                                                              Ільчишин Н.В., Коваля Р.Й.
за участі секретаря судового засідання:           Скрутень Х.Б. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 , Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України в Закарпатській області, 
на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2023 року
(суддя – Микуляк П.П., час ухвалення – 10:26 год., місце ухвалення – м.Ужгород, дата складання повного тексту – 23.10.2023), 
в адміністративній справі №260/6196/23 за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України в Закарпатській області, 
про визнання дій неправомірними та стягнення коштів,

                                                           встановив:   

У липні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідачів Державної казначейської служби України (далі – відповідач-1), Головного управління Державної казначейської служби України в Закарпатській області (далі – відповідач-2), в якому просив: 1) визнати неправомірними дії відповідачів щодо не проведення виплат та повного розрахунку із позивачем; 2) стягнути з відповідача-2 на користь позивача середній заробіток за період вимушеного прогулу за час затримки виконання рішення суду №807/1280/15 від 25.05.2020 починаючи з 26 травня 2020 по 27 червня 2023 до дня поновлення на посаді в сумі 368841,44, із утриманням обов`язкових податків та зборів; 3) стягнути з відповідача-2 на користь позивача заробітну плату за зайнятою посадою за 28 червня 2023р., як за останній робочий день перед звільненням, із утриманням обов`язкових податків та зборів; 4) стягнути з відповідача-2 на користь позивача компенсацію за всі не використані дні щорічної основної відпустки, а також щорічної додаткової відпустки за весь період вимушеного прогулу починаючи з 13 червня 2015 по день звільнення в сумі 318022,95грн., із утриманням обов`язкових податків та зборів; 5) стягнути з відповідача-2 на користь позивача матеріальні допомоги на оздоровлення за весь період вимушеного прогулу починаючи з 13 червня 2015 по 28 червня 2023р., із утриманням обов`язкових податків та зборів, у зв`язку з позбавленням права на використання щорічної відпустки у вказаний період; 6) стягнути з відповідача-2 на користь позивача вихідну допомогу у розмірі середньої місячної заробітної плати за посадою зайнятою на час звільнення - начальника Головного управління ДКСУ у Закарпатській області із утриманням обов`язкових податків та зборів; 7) стягнути з відповідача-2 на користь позивача середній заробіток за період затримки виплати заробітної плати, виплати компенсації за не використанні дні щорічної відпустки, вихідної допомоги з 29 червня 2023 по день прийняття рішення судом, із утриманням обов`язкових податків та зборів; 8) стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача-1 та відповідача-2 на користь позивача понесені судові витрати. 
Відповідачі позовних вимог не визнали, в суді першої інстанції кожен подав свій відзив, у яких просили відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 29.09.2023 адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Державної казначейської служби України та Головного управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області щодо не проведення повного розрахунку ОСОБА_1 при звільненні 28 червня 2023 року. Стягнуто з Головного управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду від 25.05.2020 у справі №807/1280/15 за період з 26 травня 2020 по 27 червня 2023 у розмірі 368841,44 грн. із утриманням обов`язкових податків та зборів. Зобов`язано Головне управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заробітну плату за 28 червня 2023 року, із утриманням обов`язкових податків та зборів. Зобов`язано Головне управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за всі не використані дні щорічної основної відпустки, а також щорічної додаткової відпустки за весь період вимушеного прогулу та враховуючи час затримки виконання рішення суду, за період з 13 червня 2015 по 27 червня 2023 року, із утриманням обов`язкових податків та зборів. Зобов`язано Головне управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі середньої місячної заробітної плати, передбачену ч.3 ст.83 Закону України "Про державну службу".  У задоволенні решти позовних вимог – відмовлено. 
З цим рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволені позовної вимоги про матеріальні допомоги на оздоровлення за весь період вимушеного прогулу не погодився позивач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що при розгляді даної адміністративної справи судом не повністю досліджено обставини обґрунтованості всіх позовних вимог та не враховано важливість відновлення всіх порушених прав позивача при незаконному звільненні, а тому у вказаній частині рішення суду підлягає зміні з підстав, наведених в апеляційній скарзі. 
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт (позивач) покликається на те, що внаслідок незаконного звільнення позивача позбавлено можливості вибуття у щорічну відпустку та відповідно права на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення (грошова допомога у розмірі середньомісячної заробітної плати при вибутті у щорічну відпустку). 
За результатами апеляційного розгляду апелянт (позивач) просить оскаржене рішення суду від 29.09.2023 скасувати в частині відмови у задоволені позовної вимоги про матеріальні допомоги на оздоровлення за весь період вимушеного прогулу. Змінити судове рішення, доповнивши його новою частиною наступного змісту: стягнути з Головного управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області на користь ОСОБА_1 матеріальні допомоги на оздоровлення за весь період вимушеного прогулу починаючи з 13 червня 2015 по 28 червня 2023р., із утриманням обов`язкових податків та зборів, у зв`язку з позбавленням права на використання щорічної відпустки у вказаний період. 
Відповідач-2 подав відзив на апеляційну скаргу позивача, у якому заперечив щодо її доводів. Просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду в частині відмови позивачу в задоволенні позовних вимог щодо стягнення з ГУ ДКС України у Закарпатській області на користь ОСОБА_1 матеріальної допомоги на оздоблення залишити без змін. 
З рішенням суду першої інстанції в частині задоволених вимог не погодився відповідач-1 та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що при розгляді даної адміністративної справи судом допущено неправильне застосування норм матеріального права, а тому у вказаній частині рішення суду підлягає скасуванню з підстав, наведених в апеляційній скарзі. 
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт (відповідач-1) покликається на не врахування судом того факту, що ДКС як юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями, а ГУ ДКС є окремою (самостійною) юридичною особою та було роботодавцем позивача до дати його звільнення. Тому задоволення позовної вимоги про визнання протиправними дій ДКС щодо непроведення повного розрахунку ОСОБА_1 є безпідставним. Крім того, апелянт вважає помилковим висновок суду про те, що нібито з 26.05.2020 до 27.06.2023 мала місце затримка виконання рішення суду у справі №807/1280/15, адже саме ОСОБА_1 протягом відповідного періоду жодним чином не висловлював бажання (згоди) на його поновлення на посаді. Зауважує скаржник, що норми ані законодавства України про державну службу, ані трудового законодавства не передбачають збереження за працівником середнього заробітку у період, коли особа не перебувала у трудових відносинах внаслідок її звільнення із займаної посади, навіть у випадку, якщо таке звільнення в подальшому визнано судом неправомірним. Безпідставними є посилання суду на «коефіцієнт підвищення 2,317», який нібито підлягає застосуванню під час розрахунку середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, оскільки за своїм змістом відповідна виплата не є ані формою/видом оплати праці за виконану роботу, ані заохочувальною чи компенсаційною виплатою. Також вказує скаржник на те, що суд не врахував той факт, що з 13.06.2015 по 27.06.2023 щорічні основні відпустки позивачу не надавались, отже відсутні підстави для нарахування та виплати грошової допомоги у цей період у розмірі середньомісячної заробітної плати. Суд не дослідив долучені до позову докази, а саме трудову книжку позивача (копія долучена до матеріалів справи), в якій містяться записи, згідно з якими ОСОБА_1 протягом 2015-2019 років перебував у трудових відносинах із різними роботодавцями: ТОВ «Еко меблі ЛТД» (з 14.07.2015 до 31.12.2015), Філією «Іршавський райавтодор» (з 10.07.2017 до 08.05.2018) та ДП «Закарпатський облавтодор» (з 10.05.2018 до 07.05.2019). Щодо зобов`язання органу Казначейства нарахувати та виплатити позивачеві вихідну допомогу при звільненні, зазначає скаржник, що оскільки станом на дату видачі наказу Казначейства від 28.06.2023 №312-о волевиявлення ОСОБА_1 щодо бажання отримати вихідну допомогу не відбулося, підстави для виплат такої допомоги відсутні. 
За результатами апеляційного розгляду апелянт (відповідач-1) просить оскаржене рішення суду від 29.09.2023 скасувати в частині задоволених вимог про: - визнання протиправними дій ДКС та ГУ ДКС у Закарпатській області щодо непроведення повного розрахунку ОСОБА_1 при звільненні 28.06.2023; - стягнення з ГУ ДКС у Закарпатській області середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду; - зобов`язання ГУ ДКС у Закарпатській області нарахувати та виплатити позивачеві заробітну плату за 28.06.2023, компенсацію за всі невикористані дні щорічної основної відпустки та щорічної додаткової відпустки, а також вихідну допомогу у розмірі середньої місячної заробітної плати. Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 у зазначеній вище частині. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
З рішенням суду першої інстанції також не погодився відповідач-2 та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що рішення суду підлягає скасуванню з підстав, наведених в апеляційній скарзі. 
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт (відповідач-2) покликається на те, що ухвалюючи рішення про зобов`язання Головного управління ДКС нарахувати та виплатити ОСОБА_2 спірні кошти, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та змінив предмет позову, чим порушив принцип диспозитивності. Вказує апелянт і на те, що відмова суду першої інстанції у задоволенні обґрунтованого клопотання відповідача про витребування доказів призвела до порушення норм процесуального права та порушення прав відповідача-2 як сторони у справі. Щодо встановлення неправомірності дій відповідача-2, зазначає скаржник, що дії по виконанню рішення суду про поновлення на роботі не можуть здійснюватися роботодавцем незалежно від волі працівника, поновленого судом на роботі. При цьому позивачем не здійснювалось будь-яких дій, спрямованих на поновлення на посаді. Також до ГУ ДКС не надходили постанови державного виконавця щодо відкриття виконавчого провадження у справі №807/1280/15, що свідчить про нездійснення позивачем звернення до органів ДВС щодо примусового виконання судового рішення. Бажання поновлення на займаній до звільнення посаді начальника ГУ ДКС України у Закарпатській області позивачем виявлено лише 23.06.2023 шляхом подання до ДКС України відповідної заяви разом із рішенням суду. Щодо стягнення з відповідача-2 середнього заробітку за період вимушеного прогулу за час затримки виконання рішення суду у справі №807/1280/15, зазначає, що середня заробітна плата вираховується за фактично відпрацьовані працівником дні. Оскільки позивачем не було відпрацьованого жодного робочого дня на посаді начальника ГУ ДКС України у Закарпатській області, рішення щодо стягнення з відповідача-2 середнього заробітку за період вимушеного прогулу є безпідставним та незаконним. Щодо зобов`язання відповідача-2 нарахувати і виплатити позивачу заробітну плату за 28.06.2023, то оскільки позивач 28.06.2023 не приступив до виконання посадових обов`язків начальника ГУ ДКС у Закарпатській області, цей день не можна вважати робочим днем, відповідно якого позивач виконував посадові обов`язки, та як наслідок, проводити розрахунок у вигляді заробітної плати. Щодо зобов`язання відповідача-2 нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також щорічної додаткової відпустки за весь період вимушеного прогулу та враховуючи час затримки виконання рішення суду, звертає увагу, що компенсацію ОСОБА_2 при звільненні за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також додаткової відпустки за весь період вимушеного прогулу відповідачем не здійснено, так як в наказі ГУ ДКС від 28.06.2023 №90-о «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 » не зазначено пункт, що працівник приступив до виконання посадових обов`язків. Оскільки позивач протягом періоду з моменту поновлення на раніше займаній посаді не перебував у щорічній основній відпустці, у нього відсутнє право на відшкодування грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати. Крім того, у трудовій книжці позивача містяться записи, згідно з якими позивач протягом 2015-2019 років перебував у трудових відносинах із різними роботодавцями. Щодо зобов`язання авідповідача-2 нарахувати та виплатити позивачу вихідну допомогу у розмірі середньої місячної плати, передбачену ч.3 ст.83 Закону України «Про державну службу», вказує апелянт, що оскільки виплата вихідної допомоги у розмірі середньої місячної заробітної плати у зв`язку із звільненням з державної служби здійснюється роботодавцем, то позивач повинен був звернутися із відповідною заявою до роботодавця у термін, визначений у п.7 ч.1 ст.83 Закону України «Про державну службу», однак з такою заявою позивач до відповідача-2 на дату звільнення не звертався. 
За результатами апеляційного розгляду апелянт (відповідач-2) просить оскаржене рішення суду від 29.09.2023 скасувати та ухвали нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. 
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу відповідача-1, у якому зазначає про її необґрунтованість та просить залишити її без задоволення. 

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційних скарг позивача та відповідачів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає, а апеляційні скарги відповідачів підлягають частковому задоволенню. 

Судом встановлено такі фактичні обставини справи. 
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 25.05.2020 у справі №807/1280/15, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.10.2020, визнано протиправним та скасовано наказ Державної казначейської служби України від 05 червня 2015 року №510-о "Про звільнення ОСОБА_1 ". Поновлено ОСОБА_1 на займаній до звільнення посаді начальника Головного управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області з 13 червня 2015 року. Стягнуто із Головного управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, а саме з 13 червня 2015 року по 25 травня 2020 року, із утриманням із цієї суми обов`язкових податків та зборів у розмірі 471324 грн. Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на займаній до звільнення посаді начальника Головного управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області з 13 червня 2015 року та в частині стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу – у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 6841,80 грн. (а.с. 10, 20 т.1). 
Ухвалою Верховного Суду від 23 червня 2021 року закрито касаційне провадження у справі №807/1280/15 (а.с. 25 т.1). 
Головне управління ДКС України у Закарпатській області на виконання вказаного рішення суду виплатило позивачу заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 13 червня 2015 року по 25 травня 2020 року у розмірі 471324,00 грн.. 
Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 08.05.2023 року у справі №807/1280/15 задоволено заяву позивача про встановлення судового контролю та зобов`язано Державну казначейську службу України у місячний строк з дати отримання ухвали подати до Закарпатського окружного адміністративного суду звіт про виконання рішення суду від 807/1280/15 від 25 травня 2020 року (а.с. 45 т.1). 
23 червня 2023 року позивач направив на адресу Державної казначейської служби України заяву про виконання судового рішення у справі №807/1280/15 від 25.05.2020 для виконання в частині скасування наказу Державної казначейської служби України від 05 червня 2015 року №510-о "Про звільнення ОСОБА_1 " та поновлення ОСОБА_1 на займаній до звільнення посаді начальника Головного управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області з 13 червня 2015 року (а.с. 47 т.1). 
Наказом Державної казначейської служби України №311-0 від 28 червня 2023 року скасовано наказ Державної казначейської служби України від 05 червня 2015 року №510-о "Про звільнення ОСОБА_1 " та поновлено його на посаді начальника Головного управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області з 15.06.2015 (а.с. 80 т.1). 
Наказом Головного управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області №90-0 від 28 червня 2023 року, на підставі вищезазначеного наказу №311-0, скасовано наказ Головного управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області від 12.06.2015 року №40-о “Про складання повноважень” та  поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Головного управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області з 15.06.2015 (а.с. 50 т.1). 
Цього ж дня 28 червня 2023 позивачу виповнилося 65 років, що є граничним віком перебування на державній службі (згідно паспортних даних – а.с. 8 т.1). 
Наказом Державної казначейської служби України №312-о від 28 червня 2023 “Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 ” припинено державну службу та звільнено ОСОБА_3 28 червня 2023 року з посади начальника Головного управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області у зв`язку з досягнення ним 65-річного віку відповідно до п.7 ч.1 ст.83 Закону України “Про державну службу” (а.с. 81 т.1). 
Наказом Головного управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області №91-о від 28 червня 2023 року “Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 ”, на підставі наказу Державної казначейської служби України від 28.06.2023 №312-о, припинено державну службу та звільнено 28 червня 2023 року ОСОБА_1 з посади начальника Головного управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області у зв`язку з досягнення ним 65-річного віку відповідно до п.7 ч.1 ст.83 Закону України “Про державну службу” (а.с. 51 т.1). 
30 червня 2023 року позивача було ознайомлено із наказами Головного управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області про поновлення та звільнення з займаної посади №90-о та №91-о від 28 червня 2023. 
30 червня 2023 року позивачем подано заяву до Головного управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області, відповідно до якої зазначив, що з ним не здійснено повного розрахунку при звільненні та не виплачена заробітна плата за час затримки виконання рішення суду №807/1280/15 від 25.05.2020, відтак просив провести повний розрахунок: 
- нарахувати та виплатити середній заробіток за період вимушеного прогулу за час затримки виконання рішення суду №807/1280/15 від 25.05.2020 починаючи з 26 травня 2020 по день поновлення на посаді із утриманням обов`язкових податків та зборів; 
- нарахувати та виплатити компенсацію за всі не використані дні щорічної відпустки, а також щорічної додаткової відпустки за весь період вимушеного прогулу починаючи з 13 червня 2015 по день звільнення, після поновлення на посаді, із утриманням обов`язкових податків та зборів; 
- нарахувати та виплатити матеріальні допомоги на оздоровлення за весь період вимушеного прогулу починаючи з 13 червня 2015 по день звільнення, після поновлення на посаді, із утриманням обов`язкових податків та зборів, у зв`язку з позбавленням права на використання щорічної відпустки у вказаний період (а.с. 52 т.1). 
03 липня 2023 року позивачем засобами поштового зв`язку було направлено до Державної казначейської служби України заяву, якою просив виплатити вихідну допомогу у розмірі середньої місячної заробітної плати за посадою - начальника Головного управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області, у зв`язку із звільненням з державної служби на підставі п.7 ч.1 ст.83 Закону України “Про державну службу” у зв`язку з досягненням 65-річного віку, однак результати розгляду вказаної заяви позивачу не відомі, жодних виплат не здійснено (а.с. 53 т.1). 
Вважаючи неправомірними дії обох відповідачів щодо не проведення з позивачем повного розрахунку та щодо невиплати позивачу усіх належних грошових сум та компенсацій, в тому числі і виплати середнього заробітку за період вимушеного прогулу за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді, позивач звернувся до адміністративного суду із цим позовом про визнання дій неправомірними та стягнення коштів. 

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, переглядаючи рішення суду першої інстанції на предмет законності та обґрунтованості в межах доводів і вимог усіх апеляційних скарг, колегія суддів виходить з наступного. 
Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн. 
Наведені норми означають, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень. 
Стаття 43 Конституції України передбачає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. 
Відповідно до статті 129-1 Конституцій України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. 
За статтею 370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. 
Згідно із пунктом 3 частини першої статті 371 КАС України, негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби. 
Відповідно до ч.1 ст.235 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП України), у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України “Про запобігання корупції” іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. 
Згідно з ч.2 ст.235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. 
Згідно з ч.8 ст.235 КЗпП України, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. 
Згідно зі статтею 236 КЗпП України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. 
Колегія суддів зауважує, що Верховний Суд уже неодноразово викладав висновки щодо застосування статті 236 КЗпП України стосовно виконання рішення суду про поновлення на роботі/посаді, яке допущене до негайного виконання. 
Зокрема, у постанові від 21 жовтня 2021 року у справі №640/19103/19 Верховний Суд з цього приводу зазначив, що негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості та підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно із часу його проголошення у судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист прав та інтересів громадян і держави. 
Належним виконанням рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання роботодавцем (власником або уповноваженим ним органом) про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. 
Верховний Суд підкреслив, що невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Водночас така відповідальність не поставлена в залежність від дій чи ініціативи працівника. 
Як зауважив Верховний Суд у справі №640/19103/19, відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗпП України, згідно з якою виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці. 
Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно із фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі. 
Верховний Суд наголосив, що наведені приписи КЗпП України не містять застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткових дій, які б вказували на його бажання поновитися на роботі. 
У підсумку суд касаційної інстанції у справі №640/19103/19 констатував, що для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду потрібно встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення; у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після ухвалення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період. 
Така правова позиція щодо застосування приписів статті 236 КЗпП України неодноразово висловлювалася Верховним Судом, зокрема, у постановах від 16 лютого 2018 року у справі №807/2713/13-а, від 27 червня 2019 року у справі №821/1678/16, від 31 липня 2019 року у справі №813/593/17, від 25 вересня 2019 року у справі №813/4668/16, від 27 листопада 2019 року у справі №802/1183/16-а, від 19 грудня 2019 року у справі №2а-7683/12/1370, від 05 лютого 2020 року у справі №815/1676/18, від 05 березня 2020 року у справі №280/360/19, від 26 листопада 2020 року у справі №500/2501/19, від 19 квітня 2021 року у справі №826/11861/17, від 24 червня 2021 року у справі №640/15058/19, від 20 липня 2021 року у справі №826/3465/18, від 21 жовтня 2021 року у справі №280/5260/19, від 27 січня 2022 року у справі №580/5185/20, від 09 листопада 2022 року у справі № 460/600/22 та від 23 березня 2023 року у справі №420/8539/21, від 09 січня 2024 року у справі №460/15639/21. Відтак, практика Верховного Суду щодо застосування вказаної норм права є сталою та послідовною, яка в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховується апеляційним судом під час вирішення наведеного спору. 
Окрім того, колегія суддів звертає увагу на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 09 листопада 2022 року у справі №460/600/22, який, урахувавши раніше висловлену Верховним Судом правову позицію щодо застосування статті 236 КЗпП України, зазначив, що приписи частини восьмої статті 235 КЗпП України і приписи пункту 3 частини першої статті 371 КАС України достатньо чітко і однозначно встановлюють, що рішення про поновлення на роботі/посаді підлягають негайному виконанню й цей імператив адресований передовсім роботодавцю. Невчинення позивачем як працівником дій, спрямованих на виконання рішення суду щодо його поновлення на посаді (неподання заяви про поновлення чи незвернення до органу державної виконавчої служби) ніяким чином не впливає на обов`язок роботодавця самостійно виконати рішення суду, допущеного до негайного виконання, яке покладає на нього зобов`язання щодо поновлення працівника на посаді. 
Застосовуючи наведені підходи Верховного Суду до спірних правовідносин, колегія суддів вважає безпідставними доводи скаржників (відповідачів) про те, що право на стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі виникає лише за наявності вини роботодавця у невиданні відповідного наказу про поновлення працівника на роботі. Твердження апелянтів про те, що позивач не вживав заходів для своєчасного виконання судового рішення про поновлення його на посаді не заперечують того, що відповідач, зволікаючи і очікуючи ініціативи з боку працівника, допустив таким чином затримку у його виконанні. 
Аналогічні висновки висловлені також Верховним Судом у постанові від 18.12.2023 у справі №640/27278/21. 
Колегія суддів наголошує, що аналіз статей 235, 236 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає одразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде в подальшому це рішення суду оскаржуватися. 
З тих підстав відхиляються твердження відповідачів про те, що позивачем не подавалося заяви про поновлення, що слугувало б підтвердженням його волевиявлення продовжувати працювати на  відповідній посаді. 
З обставин розглядуваної справи слідує, що рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 25.05.2020 року у справі №807/1280/15 допущено до негайного виконання в частині поновлення ОСОБА_1 на займаній до звільнення посаді начальника Головного управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області з 13 червня 2015 року та в частині стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу – у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 6841,80 грн.. 
Відтак, існування зазначеного судового рішення породжувало у відповідачів обов`язок щодо поновлення позивача на вказаній посаді, який мав бути здійснений шляхом видання відповідного наказу негайно після проголошення судового рішення. 
Однак, лише наказом Державної казначейської служби України №311-о від 28.06.2023 скасовано наказ Державної казначейської служби України від 05 червня 2015 року №510-о "Про звільнення ОСОБА_1 ", поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Головного управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області з 15.06.2015. 
Наказом Головного управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області №90-о від 28.06.2023 скасовано наказ Головного управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області від 12 червня 2015 року № 40-о "Про складання повноважень", поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Головного управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області з 15.06.2015. 
Тобто, рішення суду від 25.05.2020 року у справі №807/1280/15 у частині поновлення позивача на посаді було виконане відповідачем лише 28 червня 2023 року, відтак не негайно, як того вимагають приписи КАС України та КЗпП України. 
Таким чином, період з 26 травня 2020 (наступний день за датою ухвалення рішення суду про поновлення позивача на посаді) по 27 червня 2023 (день, що передував дню видання наказу про поновлення на посаді) є періодом за який позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі. 
На підставі встановленого, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 має право на виплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на посаді відповідно до статті 236 КЗпП України. 
Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, суд першої інстанції вірно врахував, що такий розмір обчислюється відповідно до ст.27 Закону України “Про оплату праці” від 24 березня 1995 року №108/95-ВР за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок №100). 
Згідно з п.2 Порядку №100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. 
Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати (п.5 Порядку №100). 
Відповідно до довідки ГУ ДКС у Закарпатській області від 13.05.2020 №11-15/7 заробітна плата позивача за квітень 2015 року складала 6289,97 грн., за травень 2015 року – 7393,59 грн. Середньомісячна заробітна плата становить 6841,78 грн., середньоденна заробітна плата 380,10 грн.. 
Відповідно до Порядку №100, середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. У разі зміни структури заробітної плати з одночасним підвищенням посадових окладів працівникам органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до актів законодавства період до зміни структури заробітної плати виключається з розрахункового періоду. 
Згідно з абзацом сьомим пункту 2 Порядку №100, у разі зміни структури заробітної плати з одночасним підвищенням посадових окладів працівникам органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до актів законодавства період до зміни структури заробітної плати виключається з розрахункового періоду. 
Абзацом восьмим пункту 2 Порядку №100 передбачено, що у разі коли зміна структури заробітної плати з одночасним підвищенням посадових окладів працівників органів державної влади та органів місцевого самоврядування відбулася у період, протягом якого за працівником зберігається середня заробітна плата, а також коли заробітна плата у розрахунковому періоді не зберігається, обчислення середньої заробітної плати провадиться з урахуванням виплат, передбачених працівникові згідно з умовами оплати праці, що встановлені після підвищення посадових окладів. 
Згідно з абзацом першим пункту 10 Порядку №100 (чинним по 12 грудня 2020 року), у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. 
Суд встановив, що у відповідності до постанови КМУ від 15 січня 2020 р. №16 посадовий оклад керівника головного управління державного органу, юрисдикція яких поширюється на територію Автономної Республіки Крим, однієї або кількох областей, міст Києва та Севастополя (в т.ч. начальника Головного управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області) на 2020 рік складав 12000 грн., згідно положень Закону України “Про державну службу” надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 3 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 50 відсотків посадового окладу. Станом на 15.06.2015 року стаж державної служби позивача становив понад 20 років. 
Окремо до обов`язкових складових заробітної плати державного службовця відносить надбавка за ранг державного службовця, мінімальний ранг категорії Б - 6 ранг з надбавкою в 500 грн. згідно постанови КМУ від 18 січня 2017 р. №15. 
Таким, чином протягом 2020 року мінімально можлива заробітна плата начальника Головного управління ДКСУ у Закарпатській області із стажем понад 20 років, без врахування стимулюючих виплат, становила 18500 грн. середньоденна заробітна плата за період повних двох місяців, що передували 26.05.2020 р. становить 880,95 грн. Коефіцієнт підвищення становить 2,317. 
Кількість днів вимушеного прогулу позивача за період з 26 травня 2020 року по 27 червня 2023р. складає 786 робочих днів, а загальна сума середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу становить: з 26 травня 2020 року по 12 грудня 2020 рік (період коригування на коефіцієнт їх підвищення) 140 х 880,69 (380,10x2,317) = 123296,84 грн.;  з 13 грудня 2020 року  по 27 червня 2023 рік 646 * 380,10 = 245544,60 грн.. 
Отже, суд першої інстанції правильно визначив, що загальна сума середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення позивача на посаді, яка підлягає стягненню на користь позивача складає 368841,44 грн. із утриманням обов`язкових податків та зборів, що не спростовано доводами апелянтів (відповідачів). 
Водночас, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що у питанні про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення позивача на посаді, важливим є те, який саме суб`єкт владних повноважень повинен нести відповідальність за несвоєчасне виконання рішення про поновлення позивача на роботі. 
З цього приводу колегія суддів враховує, що для вирішення питання належного відповідача за вказаною позовною вимогою, який у силу приписів статті 236 КЗпП України має нести відповідальність за затримку виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі, суду необхідно установити: до повноважень якого з відповідачів згідно із законодавчим актом належить вирішення питання поновлення позивача на посаді та ким із відповідачів у спірних правовідносинах несвоєчасно видано відповідний наказ про поновлення особи на посаді. 
Враховуючи, що предметом цього позову є стягнення коштів, які є спеціальним видом відповідальності роботодавця, а саме особи, яка зобов`язана судовим рішенням або в силу закону видати наказ про поновлення незаконно звільненого працівника на посаді, тому від встановлення судом вищеозначених обставин залежить вирішення питання визначення належного відповідача на якого має бути покладений обов`язок виплати позивачу середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду. 
У межах спірних правовідносин на підставі наявних у матеріалах справи доказів суд апеляційної інстанції встановив, що ОСОБА_1 наказом ДКС України №311-0 від 28.06.2023 на підставі пункту 11 Положення №215 скасовано наказ Державної казначейської служби України від 05 червня 2015 року №510-о "Про звільнення ОСОБА_1 " та поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Головного управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області з 15.06.2015. 
Водночас, наказ Головного управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області №90-0 від 28 червня 2023 року про поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника ГУ Державної казначейської служби України у Закарпатській області з 15.06.2015 було видано на підставі та на виконання вищезазначеного наказу ДКС України №311-0. 
Судом враховується, що згідно з підпунктом 11 пункту 13 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 №215 (далі - Положення №215), голова Казначейства призначає на посади та звільняє з посад, зокрема, керівників територіальних органів Казначейства відповідно до законодавства про державну службу. 
З наведеного слідує, що саме відповідач-1 (ДКС України) допустив затримку виконання рішення суду від 25.05.2020 у справі №807/1280/15 про поновлення позивача на посаді. 
За таких обставин, суд першої інстанції, перевіряючи наявність підстав для застосування положень статті 236 КЗпП України, прийняв помилкове рішення про стягнення з відповідача-2 на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду від 25.05.2020 у справі №807/1280/15 за період з 26 травня 2020 по 27 червня 2023 у розмірі 368841,44 грн.. 
У зв`язку з наведеним, суд апеляційної інстанції, з урахуванням приписів статті 317 КАС України, вважає за необхідне змінити рішення суду першої інстанції від 29.09.2023, а саме, в абзаці третьому резолютивної частини цього рішення суду формулювання «Головного управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області» замінити формулюванням «Державної казначейської служби України». 
Відносно позовної вимоги про визнання неправомірними дій обох відповідачів щодо не проведення з позивачем повного розрахунку, суд апеляційної інстанції враховує наступне. 
Державна казначейська служба України (Казначейство) діє відповідно до повноважень та компетенції, визначених, зокрема, Положенням №215, та згідно з пунктом 2 якого Казначейство у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства, а також дорученнями Кабінету Міністрів України і Міністра фінансів. 
Казначейство є самостійною юридичною особою публічного права, має самостійний баланс, гербову печатку, банківські рахунки. 
Водночас, Головне управління ДКС у Закарпатській області (код згідно з ЄДРПОУ 37975895) є окремою (самостійною) юридичною особою. 
Як визначено статтею 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний, зокрема, провести з працівником розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. 
Матеріалами справи підтверджується, що наказом ДКС України від 05 червня 2015 року №510-о позивача було незаконно звільнено з посади начальника Головного управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області, а на підставі рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 25.05.2020 у справі №807/1280/15 позивача поновлено на цій посаді з 13 червня 2015 року. Цим рішенням суду також стягнуто із Головного управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області на користь позивача ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 13 червня 2015 року по 25 травня 2020 року. 
У подальшому, наказом ДКС України №312-о від 28 червня 2023 та наказом ГУ ДКС України у Закарпатській області №91-о від 28 червня 2023 року припинено державну службу та звільнено ОСОБА_3 28 червня 2023 року з посади начальника Головного управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області у зв`язку з досягнення ним 65-річного віку відповідно до п.7 ч.1 ст.83 Закону України “Про державну службу”. 
Отже, саме Головне управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області мало обов`язок щодо проведення із позивачем повного та своєчасного розрахунку про звільненні з посади. 
Таким чином, являється безпідставною вимога позивача про визнання неправомірними дій відповідача-1 щодо не проведення з позивачем повного розрахунку. 
У зв`язку з наведеним, суд апеляційної інстанції, з урахуванням приписів статті 317 КАС України, вважає за необхідне змінити рішення суду першої інстанції від 29.09.2023 також і в частині щодо визнання протиправними дій відповідачів, а саме, в абзаці другому резолютивної частини цього рішення суду виключити формулювання «Державної казначейської служби України та». 
Відносно позовних вимог про стягнення із відповідача-2 на користь позивача грошових сум та компенсацій, суд апеляційної інстанції враховує наступне. 
Вирішуючи позовну вимогу про стягнення з ГУ ДКС України у Закарпатській області на користь позивача вихідної допомоги у розмірі середньої місячної заробітної плати за посадою зайнятою на час звільнення - начальника Головного управління ДКСУ у Закарпатській області, а також заробітної плати за зайнятою посадою за 28 червня 2023р. як за останній робочий день перед звільненням із утриманням обов`язкових податків та зборів, суд першої інстанції вірно врахував, що згідно наказу ДКС України №312-о від 28 червня 2023 та наказу ГУ ДКС України у Закарпатській області №91-о від 28 червня 2023 року припинено державну службу та звільнено ОСОБА_3 28 червня 2023 року з посади начальника Головного управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області у зв`язку з досягнення ним 65-річного віку відповідно до п.7 ч.1 ст.83 Закону України “Про державну службу”. 
Відповідно до ч.3 ст.83 Закону України “Про державну службу”, у разі звільнення з державної служби на підставі п. 6 і 7 ч.1 цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати. Вихідна допомога державному службовцю, який звільняється на підставі п.7 ч.1 цієї статті, виплачується одноразово за його бажанням у разі виходу на пенсію або досягнення 65-річного віку. 
Суд встановив, що позивача було поновлено на посаді 28 червня 2023 року та в цей же день його було звільнено у зв`язку з досягненням 65-річного віку. 
03 липня 2023 року позивач звернувся до Державної казначейської служби України із заявою про виплату вихідної допомоги у розмірі середньої місячної заробітної плати у зв`язку із звільненням з державної служби на підставі п.7 ч.1 ст.83 Закону України “Про державну службу” у зв`язку з досягненням 65-річного віку. 
Отже, позивач виявив відповідне бажання на отримання вихідної допомоги. Вказана вихідна допомога на час розгляду цієї справи позивачу не виплачена. Тому правильне прийняв рішення суд першої інстанції про необхідність зобов`язання відповідача-2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі середньої місячної заробітної плати, передбачену ч.3 ст.83 Закону України "Про державну службу". 
При цьому, безпідставними є твердження апелянта (відповідача-2) про те, що позивач не відпрацював жодного робочого дня на посаді начальника Головного управління ДКСУ у Закарпатській області, оскільки позивача 28 червня 2023 було поновлено на посаді та звільнено в один день, відтак останнім робочим днем слід вважати 28 червня 2023 року, за який позивачу слід виплатити заробітну плату із утриманням обов`язкових податків та зборів. 
Вирішуючи позовну вимогу про стягнення на користь ОСОБА_1 компенсації за всі не використані дні щорічної основної відпустки, а також щорічної додаткової відпустки за весь період вимушеного прогулу починаючи з 13 червня 2015 по день звільнення в сумі 318022,95 грн., суд першої інстанції правильно виходив з наступного. 
Згідно з п. 1, 2 ч.1 ст.9 Закону України “Про відпустки” від 15.11.1996 №504/96-ВР (далі – Закон №504/96-ВР), до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку зараховується час фактичної роботи (в тому числі на умовах неповного робочого часу) протягом робочого року, за який надається відпустка. 
До стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку зараховується також час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з чинним законодавством зберігалося місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або перебуванням на іншій роботі). 
Згідно із ст.10 Закону №504/96-ВР, щорічні основна та додаткові відпустки надаються працівникові з таким розрахунком, щоб вони були використані, як правило, до закінчення робочого року (частина четверта). Право працівника на щорічні основну та додаткові відпустки повної тривалості у перший рік роботи настає після закінчення шести місяців безперервної роботи на даному підприємстві (частина п`ята). Щорічні відпустки за другий та наступні роки роботи можуть бути надані працівникові в будь-який час відповідного робочого року (частина дев`ята). Черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості для їх відпочинку (частина десята). Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов`язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну (частина одинадцята). 
За правилами ч.1 ст.24 Закону №504/96-ВР та ч.1 ст.83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. 
Відповідно до п.2 ч.1 ст.82 КЗпП України та статті 9 Закону №504/96-ВР, час коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу), включається до стажу, що дає право на щорічну відпустку. 
Наведені правові норми дають підстави вважати, що коли працівник з незалежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, то такий працівник на підставі статті 238 Кодексу законів про працю України має право на грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. 
Відповідно до приписів ч.5 ст.242 КАС України суд першої інстанції обґрунтовано врахував висновки Верховного Суду, зокрема, викладену у  постанові від 23 грудня 2020 року у справі №805/3641/17-а, згідно з якою у разі поновлення працівника судом на роботі він має право використати відпустку за весь час вимушеного прогулу або при звільненні отримати компенсацію за всі невикористані ним дні відпустки. При цьому виплата працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу не впливає на право отримати компенсацію за невикористану відпустку. У постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі №818/1551/17 зроблено висновок про те, що тривалість щорічної відпустки (у тому числі для цілей її грошової компенсації під час звільнення) визначається виходячи з фактично відпрацьованого протягом робочого року часу. До стажу роботи, що дає право на щорічну відпустку, зараховується також час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково, зокрема час вимушеного прогулу у випадку незаконного звільнення чи період затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі. 
Отже, у разі поновлення працівника судом на роботі він має право використати відпустку за весь час вимушеного прогулу або при звільненні отримати компенсацію за всі невикористані ним дні відпустки. При цьому виплата працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу не впливає на право отримати компенсацію за невикористану відпустку. 
Таким чином, відповідач-2 як роботодавець під час звільнення позивача із займаної посади, повинен був здійснити з ним повний розрахунок та виплатити позивачу компенсацію за всі невикористані ним дні відпустки за період вимушеного прогулу та час затримки виконання рішення суду, що не спростовано доводами апелянтів (відповідачів). 
Вирішуючи позовну вимогу про стягнення з ГУ ДКС України у Закарпатській області на користь позивача матеріальні допомоги на оздоровлення за весь період вимушеного прогулу починаючи з 13 червня 2015 року по 28 червня 2023 року, суд першої інстанції обґрунтовано врахував наступне. 
У відповідності до ч.2 ст.54 Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015 №889-VIII (далі Закон №889-VIII), державним службовцям може надаватися матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань. Порядок надання та розмір такої допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України. 
Статтею 57 Закону №889-VIII передбачено, що державним службовцям надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законом не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати. 
Надання державному службовцю матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань передбачене положеннями ст.54 Закону №889-VIII. 
Порядок надання державним службовцям матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань визначено постановою Кабінетом Міністрів України від 08.08.2016 №500 (далі – Порядок №500). 
Відповідно до пунктів 2, 3 Порядку №500, державним службовцям матеріальна допомога може надаватися один раз на рік у розмірі середньомісячної заробітної плати на підставі особистої заяви. Рішення про надання матеріальної допомоги державним службовцям приймається керівником державної служби у державному органі в межах затвердженого фонду оплати праці. 
За визначенням статті 2 Бюджетного кодексу України, кошторис - основний плановий фінансовий документ бюджетної установи, яким на бюджетний період встановлюються повноваження щодо отримання надходжень і розподіл бюджетних асигнувань на взяття бюджетних зобов`язань та здійснення платежів для виконання бюджетною установою своїх функцій та досягнення результатів, визначених відповідно до бюджетних призначень (п.30). 
Відповідно до ч.1 ст.3 БК України, бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року. Неприйняття Верховною Радою України закону про Державний бюджет України до 01 січня відповідного року не є підставою для встановлення іншого бюджетного періоду. 
Згідно з положеннями ст.48 БК України, розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов`язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами. 
Відповідно до ч.1 ст.51 БК України, керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських, співробітників Служби судової охорони та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах бюджетних асигнувань на заробітну плату (грошове забезпечення), затверджених для бюджетних установ у кошторисах. 
Згідно з ч.1, 12 ст.23 БК України, будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Усі бюджетні призначення втрачають чинність після закінчення бюджетного періоду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. 
Отже, відповідно до норм Бюджетного кодексу України, пунктів 2, 3 Порядку №500, фонд оплати праці у державному органі затверджується на бюджетний період (з 01 січня кожного року по 31 грудня того ж року) відповідно до кошторису установи, а виплата матеріальної допомоги здійснюється один раз на рік у межах відповідних бюджетних асигнувань, що мають кількісні, часові та цільові обмеження (виплата провадиться у поточному році і за поточний рік). 
Здійснення виплати матеріальної допомоги за інші роки (поза межами бюджетного періоду) Порядком №500 не передбачено. 
Наведене дає підстави вважати, що матеріальна допомога не є обов`язковою виплатою і виплачується один раз на рік на підставі заяви працівника, за наявності коштів, в межах затверджених обсягів фонду оплати праці на відповідний бюджетний рік, що відповідає правовій позиції Верховного Суд, наведеній у постановах від 29.09.2022 у справі №420/7083/21, від 11.11.2020 у справі №500/1022/19, від 27.06.2019 у справі №809/3057/15. 
Враховуючи, що виплата матеріальної допомоги провадиться у поточному році і за поточний рік, а заява позивача, яка скерована до ГУ ДКС у Закарпатській області про виплату йому матеріальної допомоги за 2015-2023 роки, подана поза межами відповідних бюджетних асигнувань, суд першої інстанції правильно встановив, що у відповідача-2 не виникло обов`язку щодо виплати позивачу спірних матеріальних допомог на оздоровлення. 
Отже, у вказаній частині позовних вимог суд першої інстанції обґрунтовано відмовив, що не спростовано доводами апелянта (позивача). 
Відносно доводів апеляційної скарги відповідача-2 про вихід суду першої інстанції за межі позовних вимог та порушення принципу диспозитивності, то такі доводи  колегія суддів розцінює як необґрунтовані, з урахуванням наступного. 
Згідно частини 2 статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. 
При цьому, частиною 2 статті 245 КАС України передбачено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (п.4), або застосувавши інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (п.10). 
Колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спірні правовідносини, суд першої інстанції приймаючи рішення про зобов`язання відповідача-2 вчинити означені вище дії замість того, як цього просив позивач про «стягнення», суд не вийшов за межі позовних вимог, а частково задоволив відповідні позовні вимоги у наведеній в резолютивній частині рішення суду спосіб. 
Відносно доводів апеляційних скарг відповідачів про те, що позивач за час вимушеного прогулу протягом 2015-2019 років перебував у трудових відносинах із різними роботодавцями, про що відповідачем-2 заявлялось клопотання про витребування доказів, а саме: щодо факту працевлаштування ОСОБА_1 протягом червня 2015 року - липня 2023 року; щодо розміру отриманої заробітної плати та інших передбачених законодавством виплат і компенсацій; щодо даних про перебування ОСОБА_1 у відпустках (у тому числі оплачуваних) за вищезазначений період (щодо кожного роботодавця окремо), то колегією суддів такі доводи відхиляються, так як аналіз наведених вище норми права у контексті ст.235 КЗпП України та статей 370-372 КАС України дає підстави для висновку, що негайне виконання рішення суду про поновлення особи на посаді у відносинах публічної служби не ставиться у залежність від будь-яких обставин, у тому числі від перебування особи на іншій службі або заняття іншою трудовою діяльністю. 
Поновлення особи на роботі/посаді на виконання рішення суду про поновлення в правах слід розцінювати таким, що особа продовжувала перебувати у трудових відносинах з таким роботодавцем, а вимушене працевлаштування особи у період після незаконного звільнення, що підтверджено органом, який розглядає трудовий спір, є дією для забезпечення мінімально необхідного рівня життя. 
Крім цього, факт працевлаштування позивача на іншу роботу чи перебування у трудових відносинах з іншими роботодавцями в період вимушеного прогулу з 26 травня 2020 по 27 червня 2023, тобто за час затримки виконання рішення суду №807/1280/15 від 25.05.2020, не впливає на обов`язок відповідача-1 виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки виконання рішення суду, відповідно до приписів статті 236 КЗпПУ. 
Таким чином, відхилення судом першої інстанції клопотання відповідача-2 про витребування доказів з цього питання є вмотивованим і законним. 
Колегія суддів апеляційного суду також зазначає, що решта доводів апеляційних скарг не мають визначального впливу на правильне вирішення судом позовних вимог у спірних правовідносинах. 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд апеляційної інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. 
З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників справи, які не стосуються суті спірних правовідносин, не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, апеляційний суд дав відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах. 
З урахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що відповідно до приписів статті 317 КАС України, оскаржуване рішення суду першої інстанції необхідно змінити, з наведених вище мотивів апеляційного суду, а в решта його частині залишити без змін як законне і обґрунтоване, ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права. 
Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд
                                                                                                                                                                              
                                                           постановив: 

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення. 
Апеляційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України в Закарпатській області та апеляційну скаргу Державної казначейської служби України – задоволити частково. 
Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2023 року в адміністративній справі №260/6196/23 за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України в Закарпатській області про визнання дій неправомірними та стягнення коштів – змінити, а саме: 
- в абзаці другому резолютивної частини цього рішення суду виключити формулювання «Державної казначейської служби України та»; 
- в абзаці третьому резолютивної частини цього рішення суду формулювання «Головного управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області» замінити формулюванням «Державної казначейської служби України». 
У решта частині рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2023 року в адміністративній справі №260/6196/23 – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її прийняття (проголошення), а у разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення - протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	В. В. Гуляк 	
судді	 	Н. В. Ільчишин 	
 	 	Р. Й. Коваль  	
Повний текст постанови суду складено 12.02.2024 року