ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 544/1583/22  Номер провадження 22-ц/814/354/24	Головуючий у 1-й інстанції Сайко О.О.  Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 січня 2024 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.
суддів: Карпушина Г.Л., Пікуля В.П. 
секретар: Андрейко Я.Г.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 17 квітня 2023 року, постановлене суддею Сайко О.О.
по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та розподіл майна, -

В С Т А Н О В И В:
У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та розподіл майна.
Позовні вимоги обгрунтовані тим, що вона перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі з 23 жовтня 2004 року до 17 грудня 2019 року. 
Сторони проживали разом в будинку по АДРЕСА_1 , що належить відповідачу на праві приватної власності згідно договору купівл-продажу від 03.09.2004 року. 
Вказала, що вони з відповідачем вели спільне господарство, мали спільний бюджет, спільні права та обов`язки. За час спільного життя вони проводили покращення належного відповідачу майна, шляхом проведення косметичних ремонтів, обладнання ванної кімнати, встановлення бетонного паркану, підведення води до будинку, придбавали меблі та речі, необхідні для проживання. За спільні кошти вони з відповідачем придбали майна на суму 134192 грн., яке є об`єктом спільної сумісної власності, проте відповідач в добровільному порядку відмовляється провести його розподіл. З червня 2022 року відповідач змінив замки у домоволодінні по АДРЕСА_1 , позбавивши її з дітьми особистих речей та даху над головою, а також меблів, та залишив всі поліпшення свого домоволодіння собі, поставивши позивача в скрутне матеріальне становище. Все майно, що було придбане залишилося в домоволодінні відповідача. 
Враховуючи викладене, просить визнати за нею право власності на наступне майно: паркан - 7000 гривень; вікна (зала кімната, прихожа, дитяча кімната) - 6192 гривні; вікна (ванна кімната) - 1330 гривень; вікна (спальня кімната) - 2200 гривень; бойлер - 2500 гривень; двері міжкімнатні - 6000 гривень; двері вхідні - 8000 гривень; плитка ванна кімната - 6000 гривень; меблі в дитячу кімнату - 10000 гривень; диван - 3600 гривень; шафа книжна - 2000 гривень; килим в залу кімнату -  2500 (сума уточнена у судовому засіданні) гривень; ліжко - 4300 гривень; котел - 2370 гривень; килим спальня кімната - 1500 гривень; карнизи - 400 гривень, всього на 66892 гривень. 
Визнати за ОСОБА_2 право власності на наступне майно: лінолеум в 4 кімнати - 6000 гривень; будматеріали в ванну кімнату (стекло вата, профіль, клей, фарба, гіпсокартон) - 5000 гривень; гіпсокартон в кімнату, клей - 5000 гривень; шафа в прихожу - 1500 гривень; сервант - 1500 гривень; шафа в залі кімнаті - 1200 гривень; меблі в кухні (стінка) - 4000 гривень; холодильник - 2500 гривень; підведення каналізаційної комунікації - 2800 гривень; ванна - 3000 гривень; унітаз - 2000 гривень; пральна машина - 5000 гривень; килим прихожа - 1000 гривень; пісок, щебінь, цемент для бетонування двору - 8000 гривень; складові опалення - 2000 гривень; диван малютка 1000 гривень; шпалери - 5000 гривень; стіл кухонний - 1000 гривень; мийка на кухні - 1000 гривень; плитка на кухні - 800 гривень; плінтуса, багети - 1500 гривень; пластикові стелі - 3000 гривень; умивальник в ванній кімнаті - 500 гривень; телевізор - 1500 гривень; откоси на вікнах - 1500 гривень, всього на суму 67300 гривень. 
Окрім того, стягнути з відповідача ОСОБА_2  різницю 408 гривень та понесені судові витрати. 
Рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 17 квітня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано об`єктами спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2  наступне майно: шафа в прихожу вартістю 1500 гривень; сервант – 1500 гривень; шафа в залі кімнаті -1200 гривень; меблі в кухні (стінка) – 4000 гривень; холодильник – 2500 гривень; ванна – 3000 гривень;  унітаз - 2000 гривень; пральна машина -5000 гривень; килим прихожа – 1000 гривень; диван малютка - 1000 гривень; стіл кухонний -1000 гривень; мийка на кухні -1000 гривень; умивальник в ванній кімнаті -500 гривень; телевізор – 1500 гривень; бойлер – 2500 гривень; меблі в дитячу кімнату - 10000 гривень; диван – 3600 гривень; шафа книжна – 2000 гривень; килим в залу кімнату – 2500 гривень; ліжко – 4300 гривень; котел – 2370 гривень; килим в спальній кімнаті – 1500 гривень; карнизи – 400 гривень, всього на суму 55870 грн.
Виділено із спільної сумісної власності у власність позивача ОСОБА_1 : бойлер вартістю 2500 гривень; меблі в дитячу кімнату - 10000 гривень; диван - 3600 гривень; шафу книжна - 2000 гривень; килим в залу кімнату - 2500 гривень; ліжко - 4300 гривень; котел - 2370 гривень; карнизи - 400 гривень, усього майна на суму 27670 грн.
У власність відповідача ОСОБА_2  виділено із спільної сумісної власності: шафу в прихожу вартістю 1500 гривень; сервант -1500 гривень; шафу в залі кімнаті – 1200 гривень; меблі в кухні (стінка) - 4000 гривень; холодильник – 2500 гривень; ванна – 3000 гривень; унітаз - 2000 гривень; пральну машину – 5000 гривень; килим прихожа - 1000 гривень; диван малютка - 1000 гривень; стіл кухонний – 1000 гривень; мийку на кухні -1000 гривень; умивальник в ванній кімнаті – 500 гривень; телевізор – 1500 гривень; килим в спальній кімнаті - 1500 гривень; усього майна на суму 28200 грн.
Стягнуто із відповідача ОСОБА_2  на користь позивача ОСОБА_1 різницю вартості спільного майна в сумі 265 грн.
В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Стягнуто із відповідача ОСОБА_2  на користь позивача ОСОБА_1 судовий збір у сумі 414 грн. 82 коп.
Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку в частині відмови в задоволенні позовних вимог оскаржила  ОСОБА_1 , просила в даній частині рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
Від представника ОСОБА_2 адвоката Ковтун М.В. до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. 
Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оскільки рішення суду оскаржується лише в частині відмовлених позовних вимог ОСОБА_1 , тому в іншій частині судом апеляційної інстанції не переглядається його законність та обґрунтованість.
Рішення місцевого суду в оскаржуваній частині повною мірою відповідає вказаним вимогам.
Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, сторони по справі з 23 жовтня 2004 року перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про одруження (а.с. 8).
Рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 17 грудня 2019 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с. 9-10)
Від шлюбу сторон мають двох дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 11-12).
Подружжя проживало в будинку по АДРЕСА_1 , що належить відповідачу на праві приватної власності згідно договору купівлі-продажу від 03.09.2004 року (а.с. 13-15).
Звертаючись до суду з позовом про визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ, ОСОБА_1 вказала, що за час перебування у шлюбних відносинах, вони покращували належне відповідачу майно, шляхом проведення косметичних ремонтів, обладнання ванної кімнати, встановлення бетонного паркану, підведення води до будинку, купляли меблі та речі, необхідні для проживання.
Відмовляючи в частині розподілу майна, а саме паркану, вікна, гіпсокартону, дверей, плитки, пластикових стель, шпалер, піску, цементу, складових опалення, підведення каналізації та інших будівельних матеріалів, суд першої інстанції вказав, що здійснені ремонтні роботи та матеріали є невід`ємною частиною будинку та не є окремим об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тому розподілу не підлягають. Окрім того, ОСОБА_1 не ставить питання про компенсацію витрат, а виділ майна в натурі є неможливим, оскільки його відокремлення завдасть шкоди цілісності будинку як об`єкту нерухомості. 
Колегія суддів погоджується з даним висновком місцевого суду з наступних підстав.
Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною першою статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17.
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).
Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбуватися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.
За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Згідно усталеної судової практики, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.
Разом з тим, відповідно до частини першої статті 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Для застосування передбачених статтею 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватися внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинно бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик.
Аналіз частини першої статті 62 СК України свідчить, що визнання майна дружини, чоловіка за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя пов`язується із наявністю у сукупності двох умов:
1) істотність збільшення вартості майна. Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті. Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя;
2) істотність збільшення вартості має бути пов`язана зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном. Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна. Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном.
Такий правовий висновок наведений у постанові Верховного Суду від 29 вересня 2021 року справі № 453/320/16-ц.
Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (аналогічні положення містила стаття 25 КпШС України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/14-ц сформульовано правовий висновок про те, що відповідно до статі 60 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зі змісту статті 62 СК України випливає, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником. Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна. Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин. Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті. Велика Палата Верховного Суду вважає, що істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.
Частиною 3 статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, в тому числі висновками експертів.
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1 статті 81 ЦПК України).
Проте, позивачем не надано належних та достовірних доказів на підтвердження її доводів про істотну участь у покращенні належного на праві приватної власності будинку відповідача. ОСОБА_1 не доведено які саме матеріали та роботи оплачувались нею особисто під час здійснення ремонтних робіт у спірному будинку, що унеможливлює встановлення обсягу й вартості будівельних робіт й матеріалів та істотних змін у житловому будинку.
Також, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що здійснені ремонтні роботи та матеріали є невід`ємною частиною будинку, а їх виділ в натурі є неможливим, оскільки завдасть шкоди цілісності будинку як об`єкту нерухомості.
Згідно з частиною третьою статті 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.
Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України).
Відповідно до частини другої статті 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.
Згідно з частинами другою, четвертою, п`ятою статті 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
З огляду на зазначені норми матеріального права, за загальним правилом, поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
Отже, спільне майно подружжя можна поділити шляхом встановлення режиму спільної часткової власності або встановлення режиму приватної власності на конкретну річ для кожного з подружжя (поділити в натурі).
Даний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року справа № 345/2224/20 провадження № 61-5915св22.
Відповідно до частини 1, 3 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
З огляду на те, що ОСОБА_1 не було заявлено позовних вимог про компенсацію вартості її частки на спірні об`єкти спільної сумісної власності, суд першої інстанції враховуючи принцин диспозитивності та межі заявлених позовних вимог прийшов до обгрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову у відповідній частині.
Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Виходячи з викладеного, судова колегія дійшла висновку про те, що судом першої інстанції з`ясовано всі обставини та надано їм належну правову оцінку. Порушень норм матеріального та процесуального права, які б могли призвести до зміни чи скасування рішення місцевого суду, судовою колегією не встановлено.
Керуючись ст. 367, ст. 374 ч. 1 п. 1, ст. 375, ст. 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 17 квітня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий:                                                          О. Ю. Кузнєцова

Судді: Г. Л. Карпушин

В. П. Пікуль