ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 635/3277/23                        Головуючий суддя І інстанції Демченко І. М.
Провадження № 22-ц/818/293/24                Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про стягнення плати за користування житлом

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 січня 2024 року                                                                                м. Харків.

 
Харківський апеляційний суд у складі суддів судової колегії судової палати у цивільних справах :
головуючого                Яцини В.Б.,
суддів колегії                Бурлака І.В., Мальованого Ю.М.,
розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 10 жовтня 2023 року, у справі № 635/3277/23, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення витрат з оплати житлово-комунальних послуг на утримання спільного майна,
в с т а н о в и в:
У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Харківського районного суду Харківської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення витрат з оплати житлово-комунальних послуг на утримання спільного майна.
Позовна заява мотивована тим, що позивач ОСОБА_3 , та відповідач ОСОБА_4 є власниками квартири АДРЕСА_1 , яка належить їм на праві спільної часткової власності, по 1/4 частині кожному. 
Вказала, що вона самостійно сплачує комунальні послуги за квартиру, а відповідач не відшкодовує їй понесені витрати.
На підставі вищевикладеного, просила суд стягнути з ОСОБА_2 9 735, 13 грн., з яких 9451,58 грн. – 1/4 витрат з оплати послуг, понесених нею за період з січня 2019 року по 30.01.2023 з відрахуванням послуг, які нараховуються за показаннями приладів обліку, та 283, 55 грн. – три відсотки річних. 
Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 10 жовтня 2023 року було відмовлено у задоволенні позову.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції,  ОСОБА_1 подала на вказане рішення апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення місцевим судом норм процесуального і матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, рішення є незаконним, необгрунтованим, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов.
Вказала, що до позовної заяви була надана довідка про склад сім`ї, яка є підтвердженням проживання за вказаною адресою відповідача. Надані відповідачем документи на підтвердження нею проживання за іншою адресою, не є підтвердженням того факту, що відповідач не міг користуватися спірними комунальними послугами. Суд не встановив обставин, хто сплачував за комунальні послуги за вказаною адресою. Не взяв до уваги те, що відповідач не оспорювала той факт, що за надані послуги сплачувала позивачка, яка зазначена у квитанціях платником.
У письмову відзиві ОСОБА_2 просить відмовити позивачу у задоволенні апеляційної скарги.
Вказала, що жодного дня у зазначеній квартирі не проживала, тому не є споживачем комунальних послуг. Наведений позивачкою у позовній розрахунок заборгованості не деталізований та з нього не можливо зрозуміти, вартість яких обраховується за показниками лічильників. Посилаючись на те, що вона не укладала договору на отримання житлово-комунальних послуг, фактично проживає за іншою адресою, вимога про відшкодування нею таких втрат є необґрунтованою.

Позивачка додатково до апеляційної скарги 28 листопада 2023 року надала до суду апеляційної інстанції на підтвердження аргументів апеляційної скарги нові докази: довідку про нарахування та оплату за надані послуги з теплопостачання, довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб (про склад сім`ї) від 14.03.2023р. та від 18.04.2023 (а.с. 98-102).

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Судова колегія, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду – залишити без змін.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вказав на наступне.
Статтею 360 ЦК України встановлено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.
Нормативно-правовими актами щодо надання житлово-комунальних послуг визначено, що оплата послуг з водопостачання холодної, гарячої води і водовідведення здійснюється згідно показань засобів обліку води, а центральне опалення - згідно засобів обліку теплової енергії по будинку чи поквартирно, оплата за послуги з електропостачання здійснюється за фактичне отримання послуг споживачем згідно показань лічильника, оплата за послуги з газопостачання також здійснюється за фактичне споживання природного газу згідно показань приладів обліку споживання.
Аналіз наведених нормативних актів дає підстави для висновку про те, що витрати власника на сплату послуг з постачання холодної та гарячої води і водовідведення, постачання природного газу, електричної енергії, не є витратами, які входять до складу витрат на утримання, управління і збереження майна (квартири) у розумінні ст.360 ЦК України, оскільки відсутність у квартирі газу, електричної енергії, холодної та гарячої води не призводить до погіршення фізичних властивостей квартири, її руйнування, а наявність водовідведення, водопостачання (холодна та гаряча вода), газопостачання, постачання електроенергії є додатковими благами, необхідними для використання квартири її мешканцями, плату за які вони вносять згідно тарифу за фактично отримані обсяги згідно показань лічильників.
Житлово-комунальні послуги з утримання будинків та прибудинкової території, а також централізоване опалення за своїм змістом є такими, що надаються незалежно від наявності фактичного проживання власника (користувача), оскільки є необхідними для утримання і збереження майна (квартири), у зв`язку з чим тягар з оплати цих послуг несуть власники (співвласники) квартири незалежно від проживання у ній.
У позовній заяві ОСОБА_1 просила стягнути витрати за користування комунальними послугами: квартплата, опалення, каналізація, вивіз ТПВ, платежі з обслуговування та утримання внутрішньо домових мереж тощо, при цьому не розмежовує ці витрати та на їх підтвердження надає лише квитанції про їх оплату.
Отже, зважаючи на ст.12, ст. 13, ст. 81 ЦПК України позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають з огляду на їх недоведеність належними і допустимими доказами.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, які відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, згідно якому суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, ст. 13 ЦПК України.
У статті 81 ЦПК України також передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом першої інстанції на підставі наявних у справі доказів встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП – НОМЕР_1 , ОСОБА_2 , РНОКПП – НОМЕР_2 , ОСОБА_5 , РНОКПП – НОМЕР_3 , ОСОБА_6 , РНОКПП - НОМЕР_4 , – по 1/4 частині кожному, що підтверджується договором купівлі-продажу від 30.11.2017 № 3647, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 30.11.2007, виданим КП ?Харківське міське бюро технічної інвентаризації?, Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27.04.2023.
У квартирі за вищевказаною адресою станом на 14.03.2023 значаться зареєстрованими: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , /тобто відповідач/, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ,- позивач та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
З 04.04.2023 відповідач ОСОБА_2 значиться зареєстроваю за адресою: АДРЕСА_2 .
Актом фактичного проживання за № 176 від 03.08.2023, складеного уповноваженою особою Безлюдівської селищної ради Харківської області, підтверджено, що ОСОБА_2 проживає за адресою : АДРЕСА_2 , без реєстрації разом з доньками ОСОБА_7 , 2002 року народження, та ОСОБА_8 , 2012 року народження.
За повідомленням КП ?Котлярівське Безлюдівської селищної ради? за вих. номером 74 від 04.08.2023 ОСОБА_2 та ОСОБА_7 дійсно мешкають за вщевказаною адресою у с. Котляри та сплачують за вивіз твердих побутових відходів з 01.01.2013.
За положеннями частини першої статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Позивач ОСОБА_1 у позовній заяві особисто зазначила, що відповідач ОСОБА_2 вже багато років фактично мешкає у свого чоловіка у с. Котляри Харківського району Харківської області та не користується квартирою, а тому суд відповідно до вказаної норми ст. 82 ЦПК України правильно вважав безспірно встановлений той факт, що відповідачка фактично не мешкала за квартирі у заявлений у позові період часу.
Як вбачається із наданих позивачем квитанцій за період з 01.01.2019 по 30.01.2023 від імені ОСОБА_1 здійснено оплату житлово-комунальних послуг, у тому числі квартплата, електропостачання, централізованого опалення, водопостачання та водовідведення, газопостачання, вивіз ТПВ та телекомунікаційні послуги, що містяться на а.с.21-33, при цьому деякі з них неможливі для прочитання.
Відповідно до ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком та 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, управління побутовими відходами.
  Статтею 12 вищевказаного Закону надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону.
При цьому, статтею першою цього ж Закону визначено, що споживачем житлово-комунальних послуг є індивідуальний або колективний споживач; індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.
 Індивідуальний споживач зобов`язаний, зокрема:  укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом;  оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами, інформувати управителя, виконавців комунальних послуг про зміну власника житла (іншого об`єкта нерухомого майна) та про фактичну кількість осіб, які постійно проживають у житлі споживача, у випадках та порядку, передбачених договором;  надавати виконавцю комунальних послуг або іншій особі, що здійснює розподіл обсягів спожитих послуг, показання наявних приладів - розподілювачів теплової енергії та/або вузлів обліку, що забезпечують індивідуальний облік споживання відповідної комунальної послуги в квартирі (приміщенні) багатоквартирного будинку, в порядку та строки, визначені договором.
Вартість комунальних послуг, що надаються виконавцем за колективним договором про надання комунальних послуг, складається із плати за послугу, що розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів на відповідну комунальну послугу та обсягу спожитих комунальних послуг, визначеного та розподіленого відповідно до законодавства.
При зверненні до суду з цим позовом позивачкою ОСОБА_1 всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України щодо процесуального обов`язку доказування не було надано до суду першої інстанції належних і допустимих доказів - письмових документів щодо підстав для сплати спожитих комунальних послуг у відповідному обсязі (рахунків на оплату, витягів з особистого рахунку споживача послуг від установи (підприємства), які фактично надавали ці послуги), тому надані позивачкою копії (дублікати) квитанцій про сплату за вищевказані комунальні послуги – не є достатніми для підтвердження обґрунтованості таких платежів (а.с. 21-33). З цих підстав суд правильно вказав про те, що він позбавлений можливості самостійно перевірити наведений позивачкою розрахунок у позовній заяві, адже з наданих до суду квитанцій не можливо встановити ані об`єм спожитих послуг, ані їх підставу, оскільки у суду відсутні вихідні дані щодо здійснення нарахувань за нормами споживання. 
Будь-які укладені договори про надання житлово-комунальних послуг, які могли містити такі відомості, до матеріалів справи позивач в суді першої інстанції також не надала.
Крім того, відповідно до ст. 179 ЖК України користування будинками (квартирами) та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями.
Згідно ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.
Позивачка не зазначила в суді апеляційної інстанції про наявність у неї істотних перешкод для невчасного розкриття доказів у розумінні вимог норми ст.. 83 ЦПК України та про наявність істотних перешкод, що з об`єктивних причин призвели до значної затримки у наданні вищевказаних документів до суду апеляційної інстанції (довідки про нарахування та оплату за надані послуги з теплопостачання, довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб (про склад сім`ї) від 14.03.2023р. та від 18.04.2023 (а.с. 98-102). Тому відповідно до ч. 2 ст. 367 ЦПК України, яка передбачає, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, - суд апеляційної інстанції не вбачає законних підстав для їх прийняття та розгляду по суті.
Пунктом 10 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572, передбачений порядок поділу плати за житлово-комунальні послуги між співвласниками квартири у разі, якщо між ними відсутня згода щодо оплати.
Згідно з цими Правилами мешканці квартири, в якій проживає два і більше співвласники, наймачі (орендарі) мають рівні права на користування підсобними приміщеннями і обладнанням; можуть обирати відповідальну за виконання встановлених правил особу; встановлюють за узгодженням порядок використання підсобних приміщень, а також черговість їх прибирання; розподіляють за узгодженням загальні витрати на оплату житлово-комунальних та інших послуг. У разі коли між мешканцями квартири відсутня згода щодо оплати житлово-комунальних та інших послуг плата розподіляється:
- за електроенергію при загальному лічильнику - пропорційно потужності побутового електричного обладнання кожного співвласника, наймача (орендаря);
- за газ, водопостачання та водовідведення, освітлення підсобних приміщень - за чисельністю членів сім`ї, що проживають у квартирі, та осіб, які проживають у квартирі більше ніж місяць;
- за послуги з централізованого опалення, утримання житлових будинків і споруд та прибудинкових територій - за встановленими тарифами відповідно до опалювальної та загальної площі приміщення, яким користується співвласник, наймач (орендар).
Споживачі зобов`язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Між тим, покладення обов`язку по сплаті комунальних послуг на співвласника, споживачем яких він не є, нормами чинного законодавства не передбачено.
Як вбачається з матеріалів справи, що відповідач ОСОБА_2 дійсно є співвласником квартири, однак з 2013 року вона фактично проживає за іншою адресою, що не заперечується позивачем.
Позивачем суду не було надано жодного доказу, що відповідач проживала у період з 01.01.2019 по 31.01.2023 у квартирі  АДРЕСА_1 та була споживачем комунальних послуг. ОСОБА_1 посилається лише на ст. 322 ЦК України, яка передбачає, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить та ст. 360 ЦК України, згідно якої співвласник зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна.
Відповідно до статті 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.
При цьому, тлумачення вказаної статті свідчить, що управління, утримання та збереження спільного майна не охоплює собою житлово-комунальні послуги. Це зумовлено тим, що житлово-комунальні послуги надаються на підставі договору про надання таких послуг. Більше того, житлово-комунальні послуги надаються не квартирі, як об`єкту права власності, а певному суб`єкту - власнику (співвласнику, наймачу, суб`єкту сервітуту тощо) квартири, будинку. По своїй суті надання житлово-комунальних послуг направлене на задоволення потреб власника (співвласника, наймача, суб`єкта сервітуту тощо) квартири і споживаються саме суб`єктом, а не для управління, утримання та збереження будинку, що перебуває в спільній частковій власності.
Вирішуючи позов по суті, суд, також, звертає увагу, що відповідно до положень ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. 
За змістом частини першої ст.321 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 360 ЦК України встановлено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.
Нормативно-правовими актами щодо надання житлово-комунальних послуг визначено, що оплата послуг з водопостачання холодної, гарячої води і водовідведення здійснюється згідно показань засобів обліку води, а центральне опалення - згідно засобів обліку теплової енергії по будинку чи поквартирно, оплата за послуги з електропостачання здійснюється за фактичне отримання послуг споживачем згідно показань лічильника, оплата за послуги з газопостачання також здійснюється за фактичне споживання природного газу згідно показань приладів обліку споживання.
Аналіз наведених нормативних актів дає підстави для висновку про те, що витрати власника на сплату послуг з постачання холодної та гарячої води і водовідведення, постачання природного газу, електричної енергії, не є витратами, які входять до складу витрат на утримання, управління і збереження майна (квартири) у розумінні ст.360 ЦК України, оскільки відсутність у квартирі газу, електричної енергії, холодної та гарячої води не призводить до погіршення фізичних властивостей квартири, її руйнування, а наявність водовідведення, водопостачання (холодна та гаряча вода), газопостачання, постачання електроенергії є додатковими благами, необхідними для використання квартири її мешканцями, плату за які вони вносять згідно тарифу за фактично отримані обсяги згідно показань лічильників.
Житлово-комунальні послуги з утримання будинків та прибудинкової території, а також централізоване опалення за своїм змістом є такими, що надаються незалежно від наявності фактичного проживання власника (користувача), оскільки є необхідними для утримання і збереження майна (квартири), у зв`язку з чим тягар з оплати цих послуг несуть власники (співвласники) квартири незалежно від проживання у ній.
У позовній заяві ОСОБА_1 просила стягнути витрати за користування комунальними послугами: квартплата, опалення, каналізація, вивіз ТПВ, платежі з обслуговування та утримання внутрішньо домових мереж тощо, при цьому не розмежовує ці витрати та на їх підтвердження надає лише квитанції про їх оплату.
Отже, колегія суддів вважає такий висновок районного суду вірним з наступних підстав.
Відповідно до статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до пункту 5 частини 2 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.
Згідно з пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у редакції чинній на час виникнення спірних відносин, споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК Українизобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України).
Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.
Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування(право зворотної вимоги регрес).
Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.
Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц (провадження № 61-26462св18) та узгоджується із правовим висновком, який викладено Верховним Судом у постанові від 19 серпня 2020 року у справі № 703/2200/15-ц (провадження № 61-7289св20).
У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК Українивизначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Однак, у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що відповідач проживала у період з 01.01.2019 по 31.01.2023 у квартирі  АДРЕСА_1 та була споживачем комунальних послуг. ОСОБА_1 посилається лише на ст. 322 ЦК України, яка передбачає, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить та ст. 360 ЦК України, згідно якої співвласник зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна.
Наведене свідчить, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, висновків суду не спростовують.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судового збору за перегляд справи апеляційним судом не вбачається.
Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 10 жовтня 2023 року - залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 15 січня 2024 року.

Головуючий                                                                В.Б. Яцина.

Судді колегії                                                                І.В.Бурлака.

                                                                               Ю.М.Мальований.