У Х В А Л А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
18 березня 2024 року
м. Київ
 
справа № 441/2415/23
провадження № 61-3211ск24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Пророка В. В.,
розглянувши касаційну скаргу представника Релігійної громади Римсько-католицької церкви в смт Великому Любені Городоцького району Львівської області - адвоката Дубініна Ростислава Володимировича на ухвалу Городоцького районного суду Львівської області від 05 жовтня 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 25 січня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Великолюбінської селищної ради Львівського району Львівської області, Релігійної громади Римсько-католицької церкви в смт Великому Любені Львівського району Львівської області, про визнання недійсним та скасування рішення органу місцевого самоврядування та
ВСТАНОВИВ:
У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Великолюбінської селищної ради Львівського району Львівської області, Релігійної громади Римсько-католицької церкви в смт Великому Любені Городоцького району Львівської області про визнання недійсним та скасування рішення ХХХ сесії VІ скликання Великолюбінської селищної ради Городоцького району Львівської області від 29 травня 2014 року № 1535 «Про повернення майна Римсько-католицькій релігійній громаді» та скасування рішення державного реєстратора Жирівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області Тузяка П. Т. від 25 січня 2019 року № 39358568 про державну реєстрацію права власності Релігійної громади Римсько-католицької церкви в смт Великому Любені Городоцького району Львівської області на квартиру АДРЕСА_1 , припинивши право власності Релігійної громади Римсько-католицької церкви в смт Великому Любені Городоцького району Львівської області на це майно.
Разом із позовною заявою представником ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту та заборони відчуження Релігійною громадою Римсько-католицької церкви в смт Великому Любені Городоцького району Львівської області як власником спірного майна, вчинення будь-яких дій щодо переоформлення права власності на означену квартиру, а також заборони відчужувати та розпоряджатися таким майном будь-яким чином, у тому числі вчиняти дії щодо передачі вказаного житлового приміщення в оренду, найм, піднайм, безоплатне користування, заставу (іпотеку) або іншим способом передавати це майно у платне або безоплатне користування, заборони відповідачу вчиняти дії, спрямовані на виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , дітей ОСОБА_4 і ОСОБА_3 зі спірного житла, а також заборони вчиняти інші дії, спрямовані на порушення житлових та конституційних прав громадян, у тому числі щодо відключення комунальних послуг (газу, води, світла, тощо) для забезпечення належного функціонування цього житлового приміщення. 
05 жовтня 2023 року ухвалою Городоцького районного суду Львівської області заяву адвоката Гриньо М. І., подану в інтересах ОСОБА_1 , про забезпечення позову задоволено частково. Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 у спосіб заборони вчиняти будь-які дії щодо переоформлення права власності на означену квартиру, заборони відчужувати та будь-яким чином розпоряджатися цим майном, в тому числі вчиняти дії щодо його передачі в оренду, найм, піднайм, безоплатне користування, заставу (іпотеку) або іншим способом передавати це житло у платне або безоплатне користування. У задоволенні інших вимог відмовлено.
Задовольняючи заяву, суд першої інстанції встановив, що Релігійною громадою Римсько-католицької церкви в смт Великому Любені Городоцького району Львівської області вчиняються дії щодо зняття з реєстрації та виселення позивачки ОСОБА_1 та її дочки ОСОБА_3 з дітьми ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , з квартири  АДРЕСА_1 . Зокрема, 28 квітня 2023 року за заявою представника Релігійної громади Римсько-католицької церкви в смт Великому Любені Городоцького району Львівської області Луків С. С. позивачку 
ОСОБА_1 та її дочку ОСОБА_3 з малолітніми дітьми ОСОБА_4 і ОСОБА_5 знято з реєстрації у квартирі АДРЕСА_1 , після чого відповідачем вчинено ряд дій спрямованих на відключення комунальних послуг в квартирі. Встановлені обставини дали суду достатні підстави виснувати про існування реальної загрози ускладнення чи унеможливлення ефективного захисту прав та інтересів позивачки, за захистом яких вона звернулася до суду, або невиконання чи утруднення виконання можливого судового рішення.
25 січня 2024 року постановою Львівського апеляційного суду апеляційну скаргу Релігійної громади Римсько-католицької церкви в смт Великому Любені Городоцького району Львівської області  залишено без задоволення, ухвалу Городоцького районного суду Львівської області від 05 жовтня 2023 року залишено без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що заявником доведено наявність зв`язку між заходом забезпечення позову у вигляді заборони вчиняти будь-які дії щодо переоформлення права власності на означену квартиру, заборони відчужувати та будь-яким чином розпоряджатися цим майном, у тому числі вчиняти дії щодо його передачі в оренду, найм, піднайм, безоплатне користування, заставу (іпотеку) або іншим способом передавати це житло у платне або безоплатне користування щодо квартири, яка є предметом позовних вимог, оскільки застосування такого заходу забезпечення позову спроможне забезпечити ефективний захист порушеного права позивачки та поновлення порушених прав та інтересів. 
05 березня 2024 року представник Релігійної громади Римсько-католицької церкви в смт Великому Любені Городоцького району Львівської області - адвокат Дубінін Р. В. засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Городоцького районного суду Львівської області від 05 жовтня 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 25 січня 2024 року.
У касаційній скарзі заявник просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувана постанова прийнята без урахування правової позиції та висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 19 лютого 2019 року у справі № 643/12369/19, в якому роз`яснено різницю між арештом майна і забороною його відчуження. 
Заявник зазначає, що у випадку задоволення позовних вимог позивачка не набуває права власності на спірний об`єкт нерухомого майна.
Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)  провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог абзацу 6 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 
3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
У відкритті касаційного провадження слід відмовити, з огляду на таке.
Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом.
Частиною першою та другою статті 150 ЦПК України встановлено перелік видів забезпечення позову. Зокрема, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб та забороною вчиняти певні дії.
Суд може застосувати кілька видів заходів забезпечення позову, перелік яких визначений частиною першою статті 150 цього Кодексу, а також іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до вимог частини третьої статті 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.
Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.
Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.
При вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема,
з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.
Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом
в залежності до конкретного випадку.
При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі 
№ 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі 
№ 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».
Отже, застосовуючи заходи забезпечення позову, суди повинні перевірити відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
З оскаржуваних судових рішень вбачається, що спір у справі № 441/2415/23 виник щодо оспорювання права власності Релігійної громади Римсько-католицької церкви в смт Великому Любені Городоцького району Львівської області  та вчинення державної реєстрації права власності на спірну квартиру. Тобто, між сторонами існує спір щодо права власності, а способом захисту свого права позивачка обрала визнання недійсним та скасування рішення органу місцевого самоврядування та державної реєстрації.
Конституційний Суд України у своєму рішенні від 13 грудня 2012 року 
№ 18?рп/2012 зазначив, що, вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову, суд керується тим, що у випадку задоволення позову судове рішення має бути реалізованим, позаяк це рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.
Крім цього відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece від 19 березня 1997 року).
Із урахуванням цього, будь-яке можливе забезпечення позову, у випадку існування загрози його невиконання, є виправданим, якщо занижує поріг легітимного сподівання особи на захист свого порушеного права, і є законним, необхідним та збалансованим із правами усіх сторін спору.
Судами в оскаржуваних рішеннях встановлено, що Релігійною громадою Римсько-католицької церкви в смт Великому Любені Городоцького району Львівської області вчиняються дії щодо зняття з реєстрації та виселення позивачки ОСОБА_1 та її дочки ОСОБА_3 з дітьми ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , з квартири  АДРЕСА_1 . Зокрема, 28 квітня 2023 року за заявою представника Релігійної громади Римсько-католицької церкви в смт Великому Любені Городоцького району Львівської області Луків С. С. позивачку 
ОСОБА_1 та її дочку ОСОБА_3 з малолітніми дітьми ОСОБА_4 і ОСОБА_5 знято з реєстрації у квартирі 
АДРЕСА_1 , після чого відповідачем вчинено ряд дій спрямованих на відключення комунальних послуг в квартирі. 
Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, виснував, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до неможливості виконання рішення суду в майбутньому. 
Під час вирішення питання про застосування заходів забезпечення позову суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, внаслідок повного та всебічного дослідження всіх обставин справи, зробив правильний висновок щодо обґрунтованості доводів позивачки про наявність обґрунтованого припущення, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі його задоволення.
Застосування заходів забезпечення позову у справі шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 у спосіб заборони вчиняти будь-які дії щодо переоформлення права власності на означену квартиру, заборони відчужувати та будь-яким чином розпоряджатися цим майном, у тому числі вчиняти дії щодо його передачі в оренду, найм, піднайм, безоплатне користування, заставу (іпотеку) або іншим способом передавати це житло у платне або безоплатне користування дійсно призводить до обмеження прав відповідача як власника майна, проте зазначені доводи касаційної скарги спростовуються тією обставиною, що цивільний процесуальний закон передбачає можливість обмеження особи у здійсненні права власності при вжитті заходів забезпечення цивільного позову, зокрема шляхом заборони вчиняти певні дії (стаття 150 ЦПК України).
З огляду на предмет спору та наявність у позивачки обґрунтованого припущення, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі його задоволення, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, встановив, що обраний позивачкою вид забезпечення позову відповідає критерію співмірності із заявленими позовними вимогами.
Необхідність застосування такого заходу забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які були досліджені як судом першої інстанції, так
і апеляційним судом, та, в свою чергу, свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування заходу забезпечення позову призведе до порушення прав позивачки.
Отже, забезпечення позову в обраний позивачкою спосіб є співмірним із заявленими позовними вимогами та достатнім для забезпечення виконання
в майбутньому рішення суду.
Посилання у касаційній скарзі на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 19 лютого 2021 року у справі № 643/12369/19, необґрунтовані, оскільки не свідчать про те, що суди застосували норму права без урахування указаних висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що касаційна скарга є необґрунтованою, правильне застосування судами норм матеріального права та дотримання норм процесуального права є очевидним
і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судового рішення та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Верховний Суд є судом права і його повноваження визначені статтями 400, 409 ЦПК України.
Керуючись статтями 260, 390, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника Релігійної громади Римсько-католицької церкви в смт Великому Любені Городоцького району Львівської області - адвоката Дубініна Ростислава Володимировича на ухвалу Городоцького районного суду Львівської області 
від 05 жовтня 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 25 січня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Великолюбінської селищної ради Львівського району Львівської області, Релігійної громади Римсько-католицької церкви в смт Великому Любені Львівського району Львівської області, про визнання недійсним та скасування рішення органу місцевого самоврядування. 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                             О. М. Ситнік
                                                                                                                         Є. В. Петров

                                                                                                                          В .В. Пророк