Справа № 450/1747/17                                        Головуючий у 1 інстанції: Мусієвський В.Є.  
Провадження № 22-ц/811/3500/20                         Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

       07 березня 2024 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Копняк С.М.,
суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,
секретар судового засідання Зеліско-Чемерис К.Р.,
з участю - представника апелянта - адвоката Кінаш О.А., представника позивача - адвоката Усачука А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 05 жовтня 2020 року, ухвалене в складі головуючого судді Мусієвського В.Є. (повний текст рішення складено 13 жовтня 2020 року), у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом, в якому із урахуванням уточнених позовних вимог, просив:
- визнати будинок АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя, та
- в порядку поділу майна подружжя визнати за ним право власності на 1/2 частку згаданого будинку і визнати за ним право власності на 1/2 частку земельної ділянки за цією ж адресою.
Мотивував свої вимоги тим, що 20 липня 2013 року між ним та відповідачем зареєстрований шлюб, перебуваючи у якому, ними проведено будівництво спірного будинку. 04 березня 2017 року за відповідачем зареєстровано право власності на згаданий будинок. 26 травня 2017 року шлюб між ними розірвано. Зазначає, що спірний будинок набуто ним та відповідачем під час шлюбу, з огляду на що він є спільною сумісною власністю подружжя, яка підлягає поділу. Будинок знаходиться на земельній ділянці, тому у відповідності до вимог статті 120 Земельного кодексу України (далі – ЗК України) та статті 377 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) за ним слід визнати право власності і на частину земельної ділянки. З огляду на те, що вони з відповідачем не можуть дійти взаємної згоди щодо поділу майна, він звернувся з даним позовом до суду.
Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 05 жовтня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.
Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 будинковолодіння АДРЕСА_1 і земельну ділянку для його обслуговування площею 0, 1243 га кадастровий номер 4623683300:01:003:1408, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд.
Визнано за ОСОБА_3 право власності на 36,85 % ідеальних часток будинковолодіння АДРЕСА_1 і 36,85 % ідеальних часток земельної ділянки для його обслуговування площею 0,1243 га кадастровий номер 4623683300:01:003:1408, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, припинивши право спільної сумісної власності сторін, та залишивши у власності відповідача ОСОБА_1 63,15 % ідеальних часток будинковолодіння АДРЕСА_1 і 63,15 % ідеальної частки земельної ділянки для його обслуговування площею 0,1243 га кадастровий номер 4623683300:01:003:1408, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 сплачений судовий збір в сумі 2 948,00 грн.
Не погоджуючись з даним рішенням, відповідач, в інтересах якої діє адвокат Кінаш О.А., оскаржила таке в апеляційному порядку.
В апеляційній скарзі зазначає, що вирішуючи спір, суд не керувався відповідними нормами матеріального права, які регулюють правовідносини, що склалися між сторонами. Суд не врахував, що сам факт реєстрації 04 березня 2017 року права власності на спірний будинок на ім`я ОСОБА_1 , за доведеності його побудови в 2011 році, тобто до часу реєстрації шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 22 липня 2013 року, не дає підстав вважати, що будинок є спільною сумісною власністю подружжя. Спірний будинок побудований у 2011 році, тому є особистою приватною власністю ОСОБА_1 , а державна реєстрація не є способом набуття права власності (подібні висновки містяться в постанові ВС КЦС від 03 червня 2020 року у справі № 363/4852/17 (провадження № 61-19831св19). У відзиві відповідачка вказувала, що житловий будинок є особистою власністю у відповідності до пунктів 1-3 частини першої статті 57 Сімейного кодексу України (далі – СК України), відтак, не підлягає поділу, як спільне майно подружжя. Майно, що належало одному з подружжя на праві особистої приватної власності у порядку статті 57 СК України, повністю та автоматично не перетворюється у спільну сумісну власність. Спільна сумісна власність виникає лише в порядку, визначеному статтею 62 СК України, тобто право спільної сумісної власності виникає на частку майна, яка істотно збільшилась внаслідок умов, передбачених цим законом, з урахуванням частини, яка належала одному із подружжя на праві особистої приватної власності. Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної із сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшення внаслідок спільних грошових затрат або затрат другого з подружжя. Звертає увагу на те, що ОСОБА_3 не пред`являв позов відповідно до статті 62 СК України, яка дає підстави для визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя внаслідок істотного збільшення вартості під час шлюбу за рахунок грошових затрат подружжя, чи одного з них. А тому, у даній справі саме на позивача покладався обов`язок доведення існування підстав, передбачених частиною першою статті 62 СК України, оскільки в даному випадку спростовується презумпція особистої приватної власності відповідача. Вирішуючи спір, суд узяв за основу висновок експерта Мельника О.П. № 28-19 від 18 червня 2020 року, при цьому не врахував, що в ході проведення вказаної експертизи, експерт не вирішував питань, які входять до орієнтованого переліку питань будівельно-технічної експертизи, таких як: Яка вартість фактично виконаних робіт з будівництва (ремонту, реконструкції) об`єктів? Тобто, експертом не вирішувалось питання, які саме роботи були проведені у будинку у зв`язку із завершенням будівництва і введенням його в експлуатацію, що призвело до збільшення вартості будинковолодіння у відсотковому виразі на 73,7%, відтак цей висновок не дає відповіді на основні питання справи, а саме, який стан будинку був у липні 2013 року на момент укладення шлюбу, та який стан був у травні 2017 року на момент припинення шлюбних відносин, які саме поліпшення у спірному будинку були проведені у період перебування сторін у шлюбі з 22 липня 2013 року по 26 травня 2017 року, яка вартість таких поліпшень, а також, що внаслідок проведення саме таких поліпшень істотно збільшилась вартість спірного будинку. Окрім того, вартість належної відповідачці земельної ділянки, що становить 761 205 грн 00 коп. експертом до вартості незавершеного будівництва не включена, а до вартості будинковолодіння завершеного будівництвом - включена. Надані позивачем письмові докази щодо його участі у будівництві спірного будинку є суперечливими, оскільки такі стосувались будівництва будинку його матері. Такі не підтверджують факт сплати за вказаний товар, а можуть лише свідчити про можливий факт придбання ОСОБА_3 ряду будівельних матеріалів. Суд не взяв до уваги докази того, що будівництво будинку здійснювалось за кошти, що є особистою власністю ОСОБА_1 . Звертає увагу на те, що в реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано не будинковолодіння, а житловий будинок АДРЕСА_1 . Тому при вирішення спору, суд вийшов за межі позовних вимог, а саме в резолютивній частині визнав за кожним із подружжя право власності на частини будинковолодіння, тоді як за відповідачем такої нерухомості не зареєстровано. При прийнятті рішення суд безпідставно врахував доводи позивача про те, що у технічному паспорті відображено наявні станом на 2011 рік комунікації будинку, хоча електропостачання спірного будинку було облаштоване лише у 2016 році, вказана невідповідність підтверджується копією технічних умов стандартного під`єднання до електричних мереж електроустановок від 24 травня 2016 року.
Просить скасувати судове рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 05 жовтня 2020 року повністю та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3 .
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивача, представників сторін, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.
До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено, що сторони у справі, починаючи з 20 липня 2013 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 26 травня 2017 року.
Щодо житлового будинку.
Судом встановлено, що 10 березня 2016 року Відділ містобудування та архітектури Пустомитівської районної державної адміністрації Львівської області видав відповідачу будівельний паспорт на будівництво спірного будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
01 липня 2016 року Департамент ДАБІ у Львівській області зареєстрував повідомлення про початок виконання будівельних робіт.
27 грудня 2016 року Департамент ДАБІ у Львівській області зареєстрував декларацію про готовність до експлуатації спірного житлового будинку.
04 березня 2017 року на підставі згаданої декларації відповідач зареєструвала право власності на зазначений будинок.
Положеннями статті 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до пунктів 1, 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте майно, набуте нею, ним до шлюбу, або майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.
Отже, норми статей 57, 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Відповідні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 24 травня 2017 року в справі № 6-843цс17, Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя.
Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.
Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.
Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.
Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена за її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.
Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
За умови встановлення, що державна реєстрація права власності на спірний будинок проведена за відповідачкою під час перебування у шлюбі, на спірний житловий будинок поширюється презумпція спільної сумісної власності подружжя, а тому позивач не зобов`язаний доводити наявність права спільної сумісної власності на зазначене майно, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Оскільки відповідач заперечувала проти визнання житлового будинку об`єктом спільної сумісної власності подружжя, то саме вона повинна була довести, що спірне майно є її особистою власністю.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірний будинок є її особистою власністю та був збудований до реєстрації шлюбу з позивачем, а також, що його будівництво велося виключно за кошти відповідача.
Місцевим судом вірно не взято до уваги як докази того, що будівництво будинку велося за кошти, що є особистою власністю відповідачки, а саме договори пожертви від 05 вересня 2009 року, 07 квітня 2010 року, 11 квітня 2011 року укладені між нею та її матір`ю, договір позики віл 19 вересня 2011 року на загальну суму 25 000 євро, заяви про видачу готівки з рахунку в АБ «Укргазбанк» № 7532_25 від 29 квітня 2014 року та № 7091 _47 від 30 квітня 2014 року, оскільки зміст таких не свідчить про залучення коштів за цими договорами саме для зведення будинку, що є предметом спору.
Судом першої інстанції, зокрема враховуючи покази свідків, допитаних у справі, встановлено, що на момент укладення шлюбу (липень 2013 року) мало місце незавершене будівництво житлового будинку (зведена коробка будинку з дахом без проведення жодних внутрішніх та оздоблювальних робіт), проте його готовність не дозволяла здійснювати його використання за своїм функціональним призначенням. У цьому зв`язку, відповідачкою також не надано доказів на підтвердження вартості та ступеня готовності до експлуатації незавершеного будівництвом будинку, станом на момент укладення шлюбу з позивачем.
Також матеріали справи містять докази того, що після реєстрації шлюбу фінансування та організація будівництва спірного житлового будинку велася за кошти подружжя, а завершення будівництва житлового будинку, його оздоблення, облаштування огорожі і подвір`я відбулося після липня 2013 року.
За приписами частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва, а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації - з моменту прийняття його до експлуатації, а в разі, коли право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації - з моменту державної реєстрації.
Згідно із частиною третьою статті 331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).
Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації та з моменту державної реєстрації права власності на нього. До цього, не будучи житловим будинком з юридичної точки зору, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, отже є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю та може бути предметом поділу між подружжям.
За встановлених обставин, а саме щодо часу початку ведення будівництва та його закінчення (введення в експлуатацію та реєстрація) спірні відносини сторін регулюються положеннями частини першої статті 62 СК України, якою передбачено, що якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Зі змісту статті 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим та дотримано баланс інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.
Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.
Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.
Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.
Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.
Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.
За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості.
Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна.
У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі.
Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном.
Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.
Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном.
В іншому випадку, у разі збільшення вартості майна внаслідок тенденції загального удорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів, не пов`язаних з внесками подружжя чи одного з них, визнання особистого майна одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя буде нести, як наслідок, непропорційне втручання у власність майна одного з подружжя, який набув таку власність до шлюбу.
Враховуючи вищезазначене, позивач мав довести, що збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені його окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність.
Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц.
Крім того, відповідно до усталеної судової практики збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта.
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до частин першої-п`ятої статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності. У разі необхідності суд може призначити декілька експертиз, додаткову чи повторну експертизу. При призначенні експертизи судом експерт або експертна установа обирається сторонами за взаємною згодою, а якщо такої згоди не досягнуто у встановлений судом строк, експерта чи експертну установу визначає суд. Суд з урахуванням обставин справи має право визначити експерта чи експертну установу самостійно. У разі необхідності може бути призначено декілька експертів для підготовки одного висновку (комісійна або комплексна експертиза). Питання, з яких має бути проведена експертиза, що призначається судом, визначаються судом. Учасники справи мають право запропонувати суду питання, роз`яснення яких, на їхню думку, потребує висновку експерта. У разі відхилення або зміни питань, запропонованих учасниками справи, суд зобов`язаний мотивувати таке відхилення або зміну.
З висновку експерта за результатами проведення додаткової судової будівельно-технічної експертизи № 5073 від 27 квітня 2023 року, яка була проведена за ухвалою Львівського апеляційного суду від 07 жовтня 2021 року за клопотанням відповідача (т. 5 а.с. 120-141), та усних і письмових пояснень експерта ОСОБА_4 до такого, які долучені до матеріалів справи, вбачається, що відсоток готовності спірного будинку, станом на 22 липня 2013 року (час укладення шлюбу) міг становити 51,33 %, а станом на 26 червня 2017 року (час розірвання шлюбу) міг становити 94,94 %.
В той же час, вартість відтворення (будівництва) спірного житлового будинку станом на 22 липня 2013 року могла становити 955 103,00 грн, але з врахуванням коригування щодо відсотку готовності могла становити 490 254,00 грн. Вартість відтворення (будівництва) спірного житлового будинку станом на 26 червня 2017 року могла становити 2 085 374,00 грн, але з врахуванням коригування щодо відсотку готовності могла становити 1 979 854,08 грн.
Згідно із статтею 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. Колегія суддів з врахуванням пояснень експерта в судовому засіданні суду апеляційної інстанції та в сукупності зі всіма іншими правильно оціненими судом першої інстанції з цього приводу доказами, приходить до висновку, що такий слід прийняти і підстав для його відхилення не вбачає.
А відтак, за час перебування сторін у шлюбі, вартість спірного майна (будинку) збільшилась на 1 489 599,71 грн, тобто частка спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у спірному будинку, яка підлягає поділу між сторонами, становить 75,24 %, що є істотним збільшенням.
З врахуванням принципу рівності часток у спільній сумісній власності подружжя, сторонам належить по 37,62% частки у спірному будинку, яка істотно збільшилася за рахунок внесених покращень, що у частковому співвідношенні становить по 37/100 частки.
Відтак, з урахування належної відповідачці частки у спірному будинку до реєстрації шлюбу, після розірвання шлюбу така складатиме 63/100 частки в такому об`єкті.
Отже, наявні підстави для виникнення права спільної сумісної власності подружжя на будинок, та визнання за кожним із них права власності на такі частки, за ОСОБА_3 - 37/100 ідеальних часток та за ОСОБА_1 - 63/100 ідеальних часток.
Щодо земельної ділянки.
З матеріалів справи убачається, що на підставі договору дарування земельної ділянки, укладеного 22 квітня 2009 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 остання набула земельну ділянку площею 0,2094 га, кадастровий номер 4623683300:01:003:0380, яка в подальшому була поділена на чотири земельні ділянки. Спірний будинок знаходиться на земельній ділянці площею 0,1243 га кадастровий номер 4623683300:01:003:1408. Дані обставини сторонами не заперечуються.
Відповідно до роз`яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.
Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.
У постанові від 12 жовтня 2016 року № 6-2225цс16 Верховний Суд України дійшов висновку, що норма статті 120 ЗК України і статті 377 ЦК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю та споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного й цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість.
При застосуванні положень статті 120 ЗК України в поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку в набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на ній об`єкти.
За загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду, стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено в договорі відчуження нерухомості.
За встановлених обставин, зокрема щодо набуття відповідачкою права власності на земельну ділянку на якій розташований спірний будинок, така є особистою власністю лише відповідачки.
Проте, оскільки спірний будинок визнаний об`єктом спільної сумісної власності подружжя, із урахуванням положень статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України, а також у зв`язку з його поділом, позивач набув право власності на земельну ділянку, на якій розташований цей будинок, пропорційно своїй частці у такому.
Подібний висновок висловлено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 343/2166/15-ц (провадження № 61-19253св18), від 04 жовтня 2023 року у справі № 691/1240/18 (провадження № 61-4680св23).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З аналізу наведених норм матеріального та процесуального права можна дійти висновку, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

Аналіз змісту заяви про збільшення позовних вимог (т. 2 а.с. 205-208) свідчить, що ОСОБА_3 не заявляв позовних вимог про визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0, 1243 га кадастровий номер 4623683300:01:003:1408, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд.
Проте, як убачається з резолютивної частини оскаржуваного рішення, суд вирішив визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0, 1243 га кадастровий номер 4623683300:01:003:1408, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, тобто вийшов за межі заявлених позовних вимог.
Виходячи зі змісту заяви про збільшення позовних вимог, колегія суддів визнає такими, що знайшли своє підтвердження доводи апеляційної скарги про те, що позивач не заявляв позовних вимог щодо будинковолодіння, такі стосувалися виключно будинку. При цьому враховує, що саме на будинок зареєстровано право власності за відповідачкою, а також те, що будинок та будинковолодіння є відмінними об`єктами.
З тих самих підстав та з огляду на зміст заяви про збільшення позовних вимог, колегія суддів вважає невірними висновки суду першої інстанції щодо припинення право спільної сумісної власності сторін на будинковолодіння та земельну ділянку із залишенням за кожним із них відповідної частки в таких об`єктах, адже земельна ділянка не є за обставинами цієї справи об`єктом права спільної сумісної власності сторін, а визнання будинку об`єктом спільної сумісної власності сторін та його поділ судом у спосіб визнання за кожним із них відповідної частки в такому свідчить про припинення режиму права спільної сумісної власності на такий, без необхідності зазначення про це в резолютивній частині рішення суду. При цьому, колегія суддів також враховує, що така позовна вимога ОСОБА_3 не заявлялась, а задоволення такої у разі її пред`явлення є неефективним способом захисту.
Близькі за змістом висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20).
Тобто, доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження під час апеляційного розгляду.
Пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За приписами частини другої статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Враховуючи наведене, оскаржуване рішення підлягає скасуванню, з ухваленням нового про часткове задоволення позову.
Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 слід стягнути судовий збір в сумі 2 960 грн 00 коп. за розгляд справи судом першої інстанції. 
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.
Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області 05 жовтня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення.
Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна задовольнити частково.
Визнати будинок АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
Поділити майно подружжя, визнавши право власності за  ОСОБА_3 на 37/100 ідеальних часток та за  ОСОБА_1 на 63/100 ідеальних часток будинку АДРЕСА_1 . 
Визнати за ОСОБА_3 право власності на 37/100 ідеальних часток та за ОСОБА_1 на 63/100 ідеальних часток земельної ділянки площею 0,1243 га кадастровий номер 4623683300:01:003:1408, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд по АДРЕСА_1 .
У задоволенні решти позовних вимог відмовити. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 2 960 (дві тисячі дев`ятсот шістдесят) грн 00 коп. за розгляд справи судом першої інстанції. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 12 березня 2024 року.

Головуючий                                                                С.М. Копняк

Судді:                                                                        С.М. Бойко

                                                                               А.В. Ніткевич