Справа № 466/2778/22                         Головуючий у 1 інстанції: Кавацюк В.І. 
Провадження № 22-ц/811/2163/23                 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

        16 січня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі: 
головуючого судді: Шандри М.М.
суддів: Крайник Н.П., Левика Я.А.
за участю секретаря: Гай О.О.
з участю: представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , 
представника Львівської обласної прокуратури – Слиш Г.С.,
представника ГУ НПУ у Львівській області – Гій А.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Львівської обласної прокуратури та Головного управління Національної поліції України у Львівській області на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 19 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції України у Львівській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди за незаконне притягнення до кримінальної відповідальності, 
ВСТАНОВИЛА:
10 травня 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Львівської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції України у Львівській області (далі – ГУНП у Львівській області), Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди за незаконне притягнення до кримінальної відповідальності.
Просила стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України на її користь 1 000 000 грн (один мільйон гривень) у відшкодування моральної шкоди за незаконне притягнення до кримінальної відповідальності.
В обґрунтування позову покликалася на те, що 06 серпня 2014 року слідчим СВ Шевченківського РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області в межах кримінального провадження, внесеного в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №12014140090002491 від 06 серпня 2014 року, їй було оголошено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, яке полягало у неналежному виконанні службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що спричинило тяжкі наслідки. В подальшому стосовно неї був складений обвинувальний акт та матеріали кримінального провадження були скеровані для розгляду до Шевченківського районного суду м. Львова. Вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 11 червня 2018 року, який залишений без змін ухвалою Львівського апеляційного суду від 31 травня 2019 року та постановою Верховного Суду від 23 січня 2020 року, її було визнано невинуватою у вчиненні інкримінованого їй злочину у зв`язку з відсутністю в її діях складу злочину. Вищевказаний вирок набрав законної сили 31 травня 2019 року, а тому вона вирішила звернутися до суду із даним позовом, оскільки кримінальне переслідування спричинило заподіяння їй моральної шкоди у вигляді довготривалих душевних переживань, хвилювань, через що в неї погіршився стан здоров`я тощо.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 19 червня 2023 року позов ОСОБА_1 до Львівської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції України у Львівській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди за незаконне притягнення до кримінальної відповідальності задоволено частково.
Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 600000,00 грн у відшкодування моральної шкоди, завданої за незаконне притягнення до кримінальної відповідальності.
У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.
Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 .
Зазначає, що вона не погоджується із сумою присудженого їй відшкодування, відтак оскаржує рішення лише у частині присудженого їй розміру відшкодування моральної шкоди завданої за незаконне притягнення до кримінальної відповідальності, у решті рішення суду першої інстанції - вважає законним та обґрунтованим.
Зазначає, що єдиною обставиною, яка підлягала з`ясуванню і доказуванню по цій справі був характер (глибина) спричинених їй такими незаконними діями душевних страждань та грошовий еквівалент їх відшкодування у формі компенсації спричиненої їй моральної шкоди. Зазначає, що внаслідок тривалої стресової ситуації у неї виникали та накопичувалися негативні психоемоційні переживання, зокрема емоційна пригніченість, тривога, напруга. Стан довготривалої хронічної психоемоційної напруги призводив до порушення фізіологічної рівноваги, появи нових та загострення хронічних хвороб, зумовлював формування психосоматичних розладів. Вказує, що дані події завдали їй глибокої моральної шкоди, тому визначена сума відшкодування моральної шкоди – 1 000 000,00 грн є виправданою та обґрунтованою, відповідає глибіні її душевних страждань, критеріям справедливості та розсудливості. Таким чином суд ухвалюючи оскаржуване рішення не у повній мірі оцінив характер (глибину) перенесених з її боку душевних страждань через незаконне притягнення до кримінальної відповідальності, отже безпідставно зменшив розмір грошової компенсації присудженої їй шкоди.
Просить рішення змінити у частині визначення розміру присудженої їй грошової компенсації за спричинену моральну шкоду завдану через незаконне притягнення до кримінальної відповідальності, у цій частині постановити рішення, яким стягнути з державного бюджету України на її користь 1 000 000,00 грн.
Рішення суду оскаржила Львівська обласна прокуратура.
Вважає, що наведений у судовому рішенні розмір відшкодування є необґрунтованим, зокрема в частині застосування для розрахунку більше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством та судом. Задовольняючи позов частково, у розмірі 600 000,00 грн, судом зазначено про врахування характеру і обсягу страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань), можливість відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у житті, зниження престижу та інше. Проте, жодних документальних доказів понесення моральних страждань, окрім показів ОСОБА_1 у судовому засіданні в якості свідка та медичних документів про її хворобу, не наведено. Звертає увагу на те, що з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 хворіє протягом тривалого часу, а її діагнози не перебувають у причинно-наслідковому зв`язку між моральними, фізичними стражданнями, її непрацездатністю та незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, прокуратури та суду. Враховуючи викладене, у цій справі непідтверджено доказами спричинення позивачці моральної шкоди, протиправність дій відповідачів та причинний зв`язок між ними.
Просить рішення скасувати та прийняти нове, яким у позові відмовити повністю.
Рішення суду також оскаржило Головне управління Національної поліції України у Львівській області.
Вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права, наявним у справі доказам не надано належної оцінки, у зв`язку з чим вказане рішення підлягає скасуванню. Звертає увагу на те, що Кабінет Міністрів України постановою від 2 вересня 2015 року №641 «Про утворення Національної поліції» постановив утворити Національну поліцію України, як центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ. Відтак, Національну поліцію України було утворено, як новий орган, а не реорганізовано, як правонаступника міліції. Враховуючи наведене, ГУНП у Львівській області не є правонаступником ТУ МВС України у Львівській області, а тому не повинно відповідати за зобов`язаннями останнього. Щодо відшкодування моральної шкоди, зазначає, що важливою умовою для осіб, які звертаються до суду для відшкодування моральної шкоди, є наявність доказів. Так, доказами заподіяння позивачу моральної шкоди мають слугувати висновки психолого - психіатричної експертизи. Проте, жодної експертизи на підтвердження отримання позивачем фізичних чи душевних страждань не проводилося. ОСОБА_1 не надала суду необхідних, належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, що стосуються відшкодування саме моральної шкоди у розмірі 1 000 000,00 грн, а тому суд мав відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Щодо суми відшкодування моральної шкоди, вважає, що матеріали справи не містять даних про зміну у сторону погіршення стану здоров`я позивача, наявність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Відтак, при визначенні розміру такої шкоди слід врахувати глибину душевних страждань, завданих позивачу, наявність перешкод у реалізації своїх життєвих планів, а також вимоги розумності та справедливості, зусилля необхідні для відновлення попереднього стану, з урахуванням чого визначений судом розмір 600 000, 00 грн є необґрунтовано завищеним.
Просить рішення скасувати та прийняти нове судове рішення, яким у позові відмовити повністю.
19.09.2023 представник ГУНП у Львівській області – Григоришин А.В. подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просить скаргу залишити без задоволення.
16.10.2023 ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу Львівської обласної прокуратури, в якому просить у задоволені скарги відмовити.
17.11.2023 ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції України у Львівській області, в якому просить у задоволені скарги відмовити.
У засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, у задоволенні апеляційних скарг Львівської обласної прокуратури та ГУ НПУ у Львівській області відмовити. Представник Львівської обласної прокуратури – Слиш Г.С просила апеляційні скарги Львівської обласної прокуратури та ГУ НПУ у Львівській області задовольнити, а у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити. Представник ГУ НПУ у Львівській області – Гій А.А. просила апеляційні скарги Львівської обласної прокуратури та ГУ НПУ у Львівській області задовольнити, а у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_1 , Львівської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції України у Львівській області до задоволення не підлягають.
Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на  які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами,  які  були досліджені в   судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам відповідає.
За приписами частини першої 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.
Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частина друга статті 1176 ЦК України).
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.
Частиною другою статті першої Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.
Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (стаття 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).
Статтями 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури  і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Згідно з частиною третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Аналіз вищевказаної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.
Такі висновки відповідають правовим позиціям Верховного Суду, викладеним у постанові Великої Палати Верховного суду від 29 травня 2019 року у справі № 522/1021/16ц.
Пункт 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначає, що розмір моральної шкоди в цих випадках визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина перед слідством та судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожний місяць перебування перед слідством та судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.
Згідно правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 (справа №686/23731/15-ц), законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування.
Тобто законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати.
Згідно ст.8 Закону України «Про Державний бюджет на 2023 рік» у 2023 році встановлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 1 січня у сумі 6700 гривень.
При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди в конкретній справі, відповідно до положень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» суд повинен враховувати характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнали позивачі, стан здоров`я потерпілих, тяжкість вимушених змін у їхніх життєвих стосунках тощо.
Відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою за рахунок коштів державного бюджету відповідно до Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845.
Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.
При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування.
З урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, а обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено.
Аналогічний правовий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах викладено у постановах Верховного Суду від 02 червня 2021 року у справі № 591/6892/18, від 10 лютого 2021 року у справі № 515/211/15-ц, від 12 серпня 2020 року у справі № 308/11115/16-ц.
Відповідно до висновків викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року (справа № 686/23731/15), що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.
Судом встановлено, що 06 серпня 2014 року слідчим СВ Шевченківського РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області Лашком М.М. повідомлено ОСОБА_1 про підозру у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, внесеного у ЄРДР за №12014140090002491.
30 вересня 2014 органом досудового розслідування за аналогічною фабулою було складено і затверджено обвинувальний акт у кримінальному провадженні №12014140090002491 від 06.08.2014, копія якого була вручена ОСОБА_1 .
Вказаний обвинувальний акт 06 жовтня 2014 прокуратурою Шевченківського району м. Львова було скеровано для розгляду по суті за територіальною підсудністю у Шевченківський районний суд м. Львова, де матеріалам кримінального провадження було присвоєно єдиний унікальний номер судової справи: 466/7075/14-к.
Вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 30 березня 2015 року у справі № 466/7075/14-к ОСОБА_1 було визнано   невинуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, та виправдано у зв`язку із відсутністю у її діях складу даного злочину.
Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 30 червня 2015 року вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 30 березня 2015 року у справі №466/7075/14-к було скасовано та призначено новий розгляд кримінального провадження у суді першої інстанції.
За наслідками нового судового розгляду вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 11 червня 2018 року у справі №466/7075/14-к ОСОБА_1 було визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, та виправдано у зв`язку із відсутністю в її діях складу злочину.
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 31 травня 2019 року вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 11 червня 2018 року у справі №466/7075/14-к залишено без змін, а апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні - без задоволення.
Постановою Верховного Суду від 23 січня 2020 року у даній справі (провадження № 51-4399км19) вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 11 червня 2018 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 31 травня 2019 року залишено без змін, а касаційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні - без задоволення.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебувала під слідством та судом 57 місяців та 27 днів (06.08.2014 їй було оголошено та вручено повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, 31.05.2019 виправдувальний вирок Шевченківського районного суду м.Львова від 11 червня 2018 року, було залишено без змін ухвалою Львівського апеляційного суду).
Таким чином, розмір відшкодування позивачу моральної шкоди не може бути меншим ніж 387 706,67 грн (57 місяців х 6700 = 381 900) + (26 днів х 6 700/30 = 5806,67).
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди, районний суд виходив з того, що визначаючи розмір моральної шкоди, заподіяної позивачу за незаконне притягнення до кримінальної відповідальності, суд враховує характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнала позивач ОСОБА_1 , можливість відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у її життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі, та прийшов до висновку, що позов слід задовольнити частково та стягнути на її користь грошову суму у розмірі 600 000,00 грн, яка на думку суду, відповідатиме вимогам розумності і справедливості та буде достатньою сатисфакцією за заподіяну моральну шкоду.  
З таким висновком суду колегія суддів погоджується повністю, оскільки визначаючись із грошовим розміром, який належить стягнути на користь позивача для відшкодування у повному обсязі тих душевних страждань, яких зазнала ОСОБА_1 у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї через незаконне притягнення її до кримінальної відповідальності, суд враховав тривалість та тяжкість вимушених змін у життєвих стосунках позивача, їхній час та зусилля необхідні для відновлення попереднього стану, порушення звичного режиму життя, тривалість моральних страждань. А також те, що фактично у зв`язку з перебуванням під слідством і судом, позивач була вимушена докладати додаткових зусиль для організації свого життя, зазнала тривалих негативних емоційних хвилювань пов`язаних із участю у процесуальних діях та судових засіданнях, фактично була змушена докладати зусиль для доведення своєї невинуватості, також була змушена реагувати і зазнавала певних душевних страждань внаслідок погіршення її репутації через притягнення до відповідальності, а тому, виходячи із засад розумності, виваженості, справедливості, надавши оцінку характеру та обсягу страждань, яких зазнала ОСОБА_1 у зв`язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що грошове відшкодування за завдану позивачу моральну шкоду становить у сумі  600 000 грн, яку слід стягнути з Державного бюджету України у користь позивача.
Доводи апеляційних скарг Головного управління Національної поліції України у Львівській області та Львівської обласної прокуратури про те, що розмір моральної шкоди має враховувати не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, а районний суд стягнув більший розмір моральної шкоди, не обґрунтувавши цього, безпідставні, так як у частині третій статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» зазначається про мінімальний розмір моральної шкоди. Проте, урахувавши всі обставини конкретної справи, глибину моральних страждань, надані позивачем докази, районний суд належним чином обґрунтував розмір стягнутої моральної шкоди.
Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що розмір відшкодування повинен становити 1 000 000 грн, колегія суддів вважає, що такий є явно завищений оскільки, розмір відшкодування шкоди повинен визначатись з урахуванням вимог розумності та справедливості такого відшкодування, яке має бути не більш, ніж достатнім для поміркованого задоволення звичайних потреб потерпілої особи і не повинен призводити до збагачення позивача за рахунок держави.
Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційних скарг не спростовують розміру визначеного судом першої інстанції морального відшкодування, яке підлягає стягненню на користь позивача та становить 600 000 грн, оскільки вказаний розмір моральної шкоди відповідає засадам виваженості, розумності та справедливості, враховує тривалість перебування позивача під слідством, а також глибину та обсяг душевних страждань позивача ОСОБА_1 . 
Згідно норм ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційних скарг висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а судове рішення залишити без змін.
Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384ЦПК України, колегія суддів,
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Львівської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції України у Львівській області залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 19 червня 2023 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 26.01.2024

Головуючий        
                                               
Судді