ОКРЕМА ДУМКА

Суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду Кондратової І.Д., Губенко Н.М.

30 жовтня 2023 року 
м. Київ

cправа №  910/16754/21 
1.          30 жовтня 2023 року більшістю голосів розширена колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (надалі - Суд) ухвалила постанову у справі № 910/16754/21, якою було частково задоволено касаційну скаргу ОСОБА_1 , судові рішення скасовано, а справу передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.
2.Ми не погодилися з висновками колег щодо результатів розгляду касаційної скарги та окремими висновками Суду, тому відповідно до частини 3 статті 34 ГПК України викладаємо окрему думку, суть якої полягає у такому.
3.Те, що ми не погодилася з висновками більшості, на нашу думку, є наслідком різниці у поглядах з колегами стосовно:
по-перше: меж розгляду справи та повноважень суду касаційної інстанції у разі відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України;
по-друге: щодо врахування висновків, що викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2020 у справі №916/667/18 (провадження № 12-145гс19), та висновків колегії суддів судової палати для розгляду справ щодо корпоративних спорів, корпоративних прав та цінних паперів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, що були сформовані після прийняття цієї постанови.
4.          Справа, подібна цій, стосується важливого у корпоративних спорах питання щодо ефективного та належного способу захисту продавця частки статутного капіталу товариства у разі прострочення виконання покупцем, яке, на нашу думку, не вирішується однаково, що породжує спори та правову невизначеність.
5.Це питання було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду та Судової палати для розгляду справ щодо корпоративних спорів, корпоративних прав та цінних паперів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.
6.Зокрема у постанові від 08.09.2020 у справі №916/667/18 Велика Палата Верховного Суду зробила такі висновки:
-          розірвання договору належить до загальних способів захисту прав сторін договору (пункт 7.40);
-          глава 54 ЦК України містить спеціальне регулювання відносин щодо купівлі-продажу, зокрема і щодо способів захисту прав продавця, порушених покупцем (пункт 7.41);
-          за таких умов підлягає застосуванню частина третя статті 692 ЦК України, відповідно до якої у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами. Наведений припис не передбачає можливості продавця за своїм вибором вдатися до іншого способу захисту, зокрема не передбачає можливості розірвання договору в судовому порядку. Якщо порушення права продавця полягає в тому, що він не отримав грошових коштів від покупця, то способу захисту, який належним чином захистить саме це право, відповідає позовна вимога про стягнення неотриманих коштів (пункт 7.43);
-          такий спосіб захисту, як розірвання договору, що вже частково виконаний з боку продавця, який передав товар, і покупця, який прийняв товар, не відповідає суті порушення договору, що полягає в несплаті грошових коштів (пункт 7.44);
-          у спірних правовідносинах вимога про розірвання договору є неналежним способом захисту прав продавця (пункт 7.55).
7.          Верховний Суд у складі палати для розгляду справ щодо корпоративних спорів‚ корпоративних прав та цінних паперів Касаційного господарського суду у постанові від 07.10.2021 у справі № 925/1382/19 виснував, що правова позиція, викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2020 у справі №916/667/18, про безальтернативність вимог про оплату товару та сплату процентів за користування чужими грошовими коштами як способу захисту порушеного права продавця, який не отримав/не повністю отримав оплату за частку, не підлягає застосуванню до правовідносин, які виникли на підставі договору купівлі-продажу частки у кредит (з відстроченням або розстроченням платежу).
8.          Правовий висновок щодо належності такого способу захисту як розірвання договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі товариства у кредит (з відстроченням або розстроченням платежу) у справі № 925/1382/19 ґрунтується, зокрема, на таких висновках:
1)          частина друга статті 651 ЦК України не містить вказівки щодо можливості обмежити її застосування законом або договором, зокрема, щодо певного виду правовідносин (пункт 43);
2)право вимагати повернення товару, проданого у кредит та неоплаченого покупцем, прямо передбачене законом (частина четверта статті 694 ЦК України), тому продавець частки у статутному капіталі товариства, яка була продана з відстроченням платежу та не була оплачена покупцем, має право вимагати її повернення (пункт 58);
3)          у справі №916/667/18 спір виник щодо договору купівлі-продажу корпоративних прав, яким було передбачено, що розрахунки між сторонами були проведені до укладення договору, тобто до правовідносин підлягала застосуванню стаття 692 ЦК, а не стаття 694 ЦК (пункт 60);
4)          Верховний Суд у постанові від 29.04.2020 у справі № 906/655/18 зробив висновок, що продавець має заявляти позовну вимогу про розірвання договору купівлі-продажу, повернення частки та визначення розміру статутного капіталу і часток учасників. Палата погоджується з цією позицією та уточнює, що повернення частки як товару може здійснюватися також шляхом заявлення вимоги про витребування частки у покупця (пункти 56-57); 
5)          Велика Палата Верховного Суду від висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 29.04.2020 у справі № 906/655/18, щодо застосування статті 694 ЦК України у спорі про розірвання договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю не відступала (пункт 61).
9.          Водночас у постанові від 06 червня 2022 року у справі № 906/655/18 Верховний Суд у складі палати для розгляду справ щодо корпоративних спорів‚ корпоративних прав та цінних паперів Касаційного господарського суду виснував, що такий спосіб захисту як розірвання договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі товариства, що вже виконаний з боку продавця, який передав товар (частку), і частково виконаний з боку покупця, який прийняв товар (частку), здійснив її часткову оплату (основну частину) і в подальшому відчужив її третім особам, не направлений на відновлення порушеного майнового права продавця, оскільки повернення товару відповідно до правил ч. 4 ст. 694 ЦК України є неможливим у зв`язку з відсутністю товару (частки) у власності покупця та, відповідно, є неналежним способом захисту. Способу захисту, який належним чином захистить право продавця на отримання коштів, відповідає позовна вимога про стягнення недоотриманих коштів.
10.Отже, узагальнено правові висновки Верховного Суду щодо застосування статей 651, 692, 694 ЦК України полягають у тому, що право продавця вимагати в судовому порядку розірвання договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі (належності такого способу захисту), пов`язано з порядком та строком оплати, погодженого у договорі, а також відчуження частки на користь третьої особи: 
1)          якщо у договорі визначено, що оплата була здійснена до підписання договору (розписка), та виникнення спору з підстав фактичного здійснення такої оплати - вимога про розірвання договору, що вже частково виконаний з боку продавця, який передав товар, і покупця, який прийняв товар, не відповідає суті порушення договору, що полягає в несплаті грошових коштів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2020 у справі № 916/667/18 (провадження № 12-145гс19));
2)          якщо ж у договорі визначено, що оплата буде здійснена пізніше (з відстроченням чи розстроченням платежу), і так само виникнення спору з підстав нездійснення (прострочення) оплати - то у такому разі вимога про розірвання договору, що вже частково виконаний з боку продавця, який передав товар, і покупця, який прийняв товар, є належним та ефективним способом захисту прав продавця, що не отримав оплату (постанова палати для розгляду справ щодо корпоративних спорів, корпоративних прав та цінних паперів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.10.2021 у справі № 925/1382/19);
3)          якщо позов продавця частки був обґрунтований несплатою покупцем на його користь всієї суми вартості придбаної частки на момент звернення продавця до суду, то позивач має заявляти позовну вимогу про розірвання договору купівлі-продажу, повернення частки та визначення розміру статутного капіталу і часток учасників/витребування частки. Якщо ж заявлено вимоги про розірвання договору-купівлі продажу частки у статутному капіталі товариства з підстав істотного порушення покупцем його умов щодо оплати на користь продавця частини вартості проданої частки, яка надалі частково була відчужена третім особам, то способом захисту, який належним чином захистить право продавця на отримання коштів, відповідає позовна вимога про стягнення недоотриманих коштів (постанова палати для розгляду справ щодо корпоративних спорів, корпоративних прав та цінних паперів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.10.2021 у справі № 925/1382/19).
11.          Ми вважаємо, що правовий висновок Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2020 у справі №916/667/18 щодо неналежності способу захисту шляхом розірвання за рішенням суду договору купівлі - продажу частки у статутному капіталі товариства, застосовується до всіх договорів, незалежно від того, яким чином сторони погодили порядок розрахунків: до чи одночасно з підписанням договору; через певний проміжок часу з моменту передачі товару (відстрочка) чи шляхом здійснення періодичних платежів (розстрочка).   Такий висновок має враховуватися в усіх випадках допоки Велика Палата Верховного Суду в установленому законом порядку не відступить від свого висновку. Під "відступленням від висновку" слід розуміти або повну відмову Верховного Суду від свого попереднього висновку на користь іншого або ж конкретизацію попереднього висновку із застосуванням відповідних способів тлумачення юридичних норм (пункт 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2018 року у справі №823/2042/16, провадження №11-377апп18).
12.          Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що, як правило, суб`єкт може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту його права чи інтересу. Такий спосіб здебільшого випливає із суті правового регулювання відповідних спірних правовідносин. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, суди мають враховувати його ефективність. Це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
13.На нашу думку, у спірних правовідносинах належним способом захисту є стягнення заборгованості за договором. Застосування способу захисту, встановленого частиною третьою статті 692 ЦК України, призводить до повного поновлення порушеного права продавця. Позивач не звертався до суду з таким позовом. З урахуванням викладеного, ми погоджуємося з аргументами скаржника, що судові рішення у справі ухвалені без врахування висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 08.09.2020 у справі №916/667/18.
14.          Суд не розглядав питання врахування висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 08.09.2020 у справі №916/667/18, хоча це й було підставою касаційної оскарження, але з посиланням на правовий висновок у постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо корпоративних спорів, корпоративних прав і цінних паперів від 06.06.2022 у справі №902/66/20, у справі, що переглядається, зробив власний висновок, що продавець втратив право вимагати повернення йому такої частки внаслідок розірвання договору купівлі-продажу через невиконання покупцем умов щодо оплати частки на момент розірвання Договору купівлі-продажу продавцем (29.06.2021) спірна частка вже не знаходилася у власності покупця, а була подарована ОСОБА_1 , тобто ще 22.10.2020 перейшла у власність третьої особи. 
15.          Хоча ми й згідні з висновком більшості про неможливість розірвання договору купівлі-продажу частки (див. пункт 15), однак занепокоєні щодо правових підстав, обраних для такого висновку. На нашу думку, такий висновок більшості знову породжує правову невизначеність у спірних правовідносинах й поглиблює проблему вирішення цих спорів. Зокрема, у справі №902/66/20, що розглядав Верховний Суд у складі палати для розгляду справ щодо корпоративних спорів, корпоративних прав і цінних паперів від 06.06.2022, частка третій особі була відчужена оплатно. Натомість у справі, що переглядається, третя особа набула це майно безоплатно. На нашу думку, якщо більшість притримується позиції, що до правовідносин договору купівлі-продажу частки у статному капіталі застосовується норми статті 694 ЦК України щодо продажу товару в кредит, в тому числі право застави на цей товар, то в такому разі оплатність (безоплатність) відчуження має суттєве значення в контексті наслідків відчуження рухомого майна боржником, який не мав на це права, відповідно до статті 10, пункту 2 частини першої статті 21 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", частини третьої статті 388 ЦК України. 
16.          На нашу думку, рішення у цій статті вказує на необхідність більшої послідовності та вдосконалення судової практики у розгляді корпоративних спорів, що виникають між продавцем та покупцем частки у статутному капіталі товариства у разі прострочення оплати останнім. 
Щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції
17.          Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 300 ГПК України).
18.Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина четверта статті 300 ГПК України).
19.          У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні (пункт 5 частини другої статті 290 ГПК України).
20.          В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (абзац перший частини четвертої статті 294 ГПК України).
21.          Суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку). Якщо ухвала про відкриття касаційного провадження мотивована також іншими підставами, за якими відсутні підстави для закриття провадження, касаційне провадження закривається лише в частині підстав, передбачених цим пунктом (пункт 4 частини першої статті 296 ГПК України).
22.          Суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі   пункту 1   частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними (пункт 5 частини першої статті 296 ГПК України).
23.Наведене означає: 
-          скаржник самостійно визначає підстави касаційного оскарження;
-          суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування норм права судами першої та апеляційної інстанцій, але лише в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження;
-          суд касаційної інстанції може вийти за межі касаційної скарги лише у разі виявлення окремих порушень норм процесуального права або необхідності врахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги;
-          врахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду до подання касаційної скарги, допускається, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку. У такому разі суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження; 
-          врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду до подання касаційної скарги, також допускається, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку. У такому разі суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження.
24.          Якщо касаційне провадження відкрито на підставі   пункту 1   частини другої статті 287 ГПК України, то Верховний Суд має:
-          перевірити, чи стосується висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, подібних правовідносин. Якщо такий висновок стосується неподібних правовідносин, то у такому випадку суд постановляє ухвалу про закриття касаційного провадження;
-          якщо висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується подібних правовідносин, то у такому разі Верховний Суд перевіряє, чи не було відступу від цього висновку (пункт 4 частини першої статті 296 ГПК України). У разі, якщо такого відступу не було Верховний Суд переглядає таке судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку);
- суд має враховувати висновок у постанові Верховного Суду, на яке відсутнє посилання в касаційній скарзі, лише якщо у такій постанові міститься відступ від висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження;
- суд касаційної інстанції не має права враховувати висновки в постановах Верховного Суду, на які скаржник у касаційній скарзі не посилався, та перевіряти правильність застосування судами норм матеріального права. Тим більше, якщо ці висновки були викладені у постановах за участі скаржника, що самостійно визначає підстави касаційного оскарження.
25. У справі, що переглядається, скаржник у касаційній скарзі посилався на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України, як на підставу касаційного оскарження судових рішень. 
26. Суд обґрунтовано визнав, що така підстава знайшла підтвердження. Зокрема, Суд погодився, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували норми матеріального права без урахування висновків:
-          такий спосіб захисту як розірвання договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі товариства, що вже виконаний з боку продавця, який передав товар (частку), і частково виконаний з боку покупця, який прийняв товар (частку), здійснив її часткову оплату (основну частину) і в подальшому відчужив її третім особам, не направлений на відновлення порушеного майнового права продавця, оскільки повернення товару відповідно до правил ч.4 ст.694 ЦК є неможливим у зв`язку з відсутністю товару (частки) у власності покупця та, відповідно, є неналежним способом захисту. Способу захисту, який належним чином захистить право продавця на отримання коштів, відповідає позовна вимога про стягнення недоотриманих коштів (постанова Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо корпоративних спорів, корпоративних прав і цінних паперів від 06.06.2022 у справі №902/66/20);
- саме лише посилання на наявність у договорах ознак фраудаторних правочинів не свідчить про їх недійсність; застосування конструкції фраудаторності при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дають змогу кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору (посилається на постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №369/11268/16-ц та Верховного Суду від 02.06.2021 у справі №904/7905/16, від 31.08.2021 у справі №914/2252/20).
27. Суд скасував судові рішення і передав справу на новий розгляд, оскільки:
-          суди попередніх інстанцій не вказали, в чому саме виявлялася невідповідність критеріям добросовісності, справедливості та недопустимості зловживання правами при укладенні Договору дарування, а також не встановили наявність чи відсутність у ОСОБА_2 обмежень на розпорядження (відчуження) часткою у статутному капіталі товариства. Суди не дослідили обставини обтяження частки заставою, тоді як ОСОБА_1 стверджував, що ОСОБА_2 передав корпоративні права у заставу ОСОБА_3 у якості забезпечення виконання зобов`язань за договором позики, а після укладення Договору дарування було укладено договір про заміну сторони в договорі застави, чим фактично ОСОБА_1 взяв на себе борг ОСОБА_2 за договором позики (т.1, а.с.89, 129, 135, 138, 248; т.2, а.с.92); 
-          суди не вказали, у чому виражається спрямованість оспорюваного правочину на шкоду позивачу, не дослідили характер взаємовідносин між контрагентами Договору дарування, його мету (зокрема економічну), не встановили втрату платоспроможності покупця за Договором купівлі-продажу (дарувальника за Договором дарування) внаслідок укладення оспорюваного правочину;
-          суди не встановили, чи наявне у ОСОБА_2 інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором після відчуження спірної частки у статутному капіталі ТОВ "Еко-Буд-Трейд";
- висновки судів попередніх інстанцій про фраудаторність та недійсність Договору дарування є передчасними.
28.          Зважаючи на визначені межі розгляду справи судом касаційної інстанції, ми не погоджуємося з нашими колегами стосовно наявності підстав для передачі справи на новий розгляд.
29.          Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції переглядає у касаційному порядку судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
30.          Відповідно до частини четвертої статті 294 ГПК України в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження.
31.          В ухвалі Суд визначив, що підставою для відкриття касаційного провадження є виключно пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України з підстав неправильного застосування норм матеріального права.
32.          Відповідно до частини третьої статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, виключно у таких випадках:
1)          суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу; або
2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або
3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або
4) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
33.          Отже, у такому разі суд касаційної інстанції може направити справу на новий розгляд, якщо має місце одночасно декілька умов:
1) скаржник у касаційній скарзі посилався на порушення норм процесуального права;
2) такі порушення пов`язані з випадками, передбаченими пунктами 1, 2, 3, 4 частини другої статті 287 ГПК України;
3) таке порушення процесуальних норм унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають істотне значення для правильного вирішення спору.
34.          У даному випадку слід виходити з того, що: скаржник не посилався на порушення процесуального права, і такі обставини не були підставою для відкриття касаційного провадження; обґрунтування, яке вказав Суд, не є виключними випадками, з якими закон пов`язує можливість передачі справи на новий розгляд.
35.          Відповідно до частини другої статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
36.          Сторони не оскаржували з посиланням на норми процесуального права неповноту встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, тому висновок про фраудаторність та недійсність договору дарування Суд мав зробити самостійно, оскільки це питання правової оцінки (кваліфікації), а не факту, тому може бути предметом розгляду Верховного Суду як суду касаційної інстанції.
37.          Таким чином, хоча ми згідні з висновком про те, що визначена скаржником підстава касаційного оскарження, що визначена у пункті 1 частини другої статті 287 ГПК України, знайшла своє підтвердження, ми вважаємо, що у такому разі Суд не мав підстав для скасування судових рішень з передачею справим на новий розгляд до суду першої інстанції. Суд мав скасувати судові рішення повністю і ухвалити нове рішення про відмову в позові, оскільки судові рішення, переглянуті в передбачених статтею 300 ГПК України межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Судді                                                                                           І. Кондратова

                                                                                          Н. Губенко