ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/470/24 Справа № 200/13649/13-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Кудрявцева Т. О. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2024 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:
головуючого судді – Никифоряка Л.П.,
суддів – Гапонова А.В., Новікової Г.В.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у місті Дніпрі справу, що виникла з цивільних правовідносин за позовом Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, в якій подана апеляційна скарга ОСОБА_2  на заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 грудня 2013 року, –

                                                          В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2013 року Публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк» (далі – ПАТ «Акцент-Банк», Банк) звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 31 липня 2008 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (далі – ПАТ КБ «ПриватБанк», Банк) та ОСОБА_1 був укладений договір № DNG0AE0000118841, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит в розмірі 9 826,69 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 17,04 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом.
В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, 31 липня 2008 року між Банком та ОСОБА_2 був укладений договір поруки № DNG0AE0000118841, відповідно до умов якого поручитель зобов`язався перед банком відповідати за виконання ОСОБА_1 усіх його зобов`язань перед кредитором в повному обсязі, що виникли з кредитного договору як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому.
В порушення умов укладеного договору відповідач ОСОБА_1 свої зобов`язання належним чином не виконував, у зв`язку з чим станом на 03 вересня 2013 року за ним утворилась заборгованість в розмірі 19 722,74 доларів США, що еквівалентно 157 584,67 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом – 5 619,81 доларів США; заборгованості за відсотками – 2 858,43 доларів США; заборгованості по комісії за користування кредитом – 487,50 доларів США; пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором – 9 788,02 доларів США; а також штрафу (фіксована частина) – 31,29 доларів США; штрафу (процентна складова) – 937,69 доларів США.
15 вересня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ЗАТ «Акцент-Банк» було укладено договір факторингу № 1, відповідно до умов якого ПАТ КБ «ПриватБанк» відступає ЗАТ «Акцент-Банк» у повному обсязі права вимоги до боржників.
Ураховуючи викладене, позивач виклав вимогу про солідарне стягнення з відповідачів на його користь заборгованості за кредитним договором № DNG0AE0000118841 від 31 липня 2008 року в розмірі 157 584,67 грн.

Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 грудня 2013 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 23 жовтня 2023 року про виправлення описки, позовні вимоги ПАТ «Акцент-Банк» задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Акцент-Банк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 157 584,67 грн.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі  ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, виклала вимогу про скасування рішення та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги заявник посилався на те, що справу розглянуто судом за її відсутності, без належного її повідомлення про дату, час та місце розгляду справи. Також зазначає, що порука є припиненою, оскільки позивач звернувся до суду з позовом, у тому числі до поручителя, у жовтні 2013 року, тобто з пропуском шестимісячного строку, передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу, позивач заперечує проти задоволення апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 , просив її залишити без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з частиною першою статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно пункту 1 частини першої статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідкою про отримання документів в електронному суді.

Сторони у встановлений законом строк не звернулися до суду з заявою із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина четверта статті 367 ЦПК України).

Згідно з пунктом 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Апеляційна скарга відповідача  ОСОБА_2  обґрунтована, зокрема тим, що справу розглянуто судом за її відсутності, без належного її повідомлення про дату, час та місце розгляду справи.

Зазначає, що вона не отримувала від суду судових повісток про виклик та не знала про сам факт ухвалення оскаржуваного заочного рішення.

Згідно з частинами першою, другою статті 74 ЦПК України (в редакції на час розгляду справи в суді першої інстанції) судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.

Відповідно до частини п`ятої статті 74 ЦПК України (в редакції на час розгляду справи в суді першої інстанції) судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Стороні чи її представникові за їх згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам цивільного процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.

Згідно отриманих на запит суду відомостей адресно-довідкової роботи УПР ГРФО ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, відповідачі  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.41,44).

Як убачається з матеріалів справи, ухвалою Бабушкінського районного суду                                м. Дніпропетровська від 04 жовтня 2013 року відкрито провадження у справі та призначено судове засідання на 08 листопада 2013 року (а.с.1).

В подальшому справа була призначена до судового розгляду на 09 грудня 2013 року.

Проте, матеріали справи не містять відомостей про отримання в передбаченому законом порядку відповідачем  ОСОБА_2  судової повістки про виклик на 04 жовтня 2013 року та на 09 грудня 2013 року.

Ураховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та розгляду справи за відсутності відповідача  ОСОБА_2  без обов`язкового належного повідомлення її про дату, час і місце розгляду справи, у зв`язку з чим скасовує заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 грудня 2013 року на підставі пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України та ухвалює нове рішення по суті позовних вимог.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 31 липня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений договір № DNG0AE0000118841, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит в розмірі 9 826,69 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 17,04 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с.11-19).

В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, 31 липня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 був укладений договір поруки № DNG0AE0000118841, відповідно до пункту 2 якого поручитель зобов`язався перед Банком відповідати за виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів та інших платежів, відшкодування збитків (а.с.24).

Позивач взяті на себе зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, однак відповідач ОСОБА_1 свої зобов`язання стосовно своєчасного погашення заборгованості у встановлені строки не виконав, у зв`язку з чим станом на 03 вересня 2013 року за ним утворилась заборгованість в розмірі 19 722,74 доларів США, що еквівалентно 157 584,67 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом – 5 619,81 доларів США; заборгованості за відсотками – 2 858,43 доларів США; заборгованості по комісії за користування кредитом – 487,50 доларів США; пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором – 9 788,02 доларів США; а також штрафу (фіксована частина) – 31,29 доларів США; штрафу (процентна складова) – 937,69 доларів США (а.с.5-7).

15 вересня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (фактор) та ЗАТ «Акцент-Банк» (клієнт) було укладено договір факторингу № 1, відповідно до умов якого фактор зобов`язується передати грошові кошти в сумі, визначеній пунктом 8 цього договору в розпорядження клієнта за плату, розмір якої встановлено пунктом 4 даного договору, а клієнт зобов`язується відступити факторові у повному обсязі права вимоги до боржників, що випливають з договорів, перелік яких визначено у додатку № 1 до цього договору (а.с.21-22).

Згідно з частиною першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

За змістом статей 525 та 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Частиною першою статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» визначені у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами частини першої цієї статті, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Ураховуючи наведене, строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком дії договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18).

Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Тлумачення частини першої статті 512 ЦК України дає підстави для висновку, що відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги не є окремим видом договору, це правочин, який опосередковує перехід права. Відступлення права вимоги може відбуватися , зокрема, внаслідок договору: (а) купівлі-продажу чи міни (частина тертя статті 656 ЦК України; (б) дарування (частина друга статті 718 ЦК України; (в) факторингу (глава 73 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 лютого 2018 року у справі № 2-127/11 (провадження № 61-1648св17) зазначено, що «скориставшись правом на врегулювання відносин у договорі, первинний кредитор та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» на власний розсуд визначили момент виникнення у фактора права вимоги. Так, в пункті 4.1. укладеного між ними договору визначено, що право власності на права вимоги, які відступаються за укладеним договором, вважається таким, що перейшло від клієнта (ПАТ «УкрСиббанк») до фактора (ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія») в день підписання акта приймання-передачі права вимоги, за умови виконання фактором зобов`язань, передбачених пунктом 3.1.1. договору. Право вимагати від боржника виконання всіх зобов`язань в межах відступлених прав у фактора наступає після виконання ним зобов`язань, передбачених пунктом 3.1.1. договору. Як встановлено судами та свідчать матеріали справи, оскільки заявником не надано доказів на підтвердження виконання умов пунктом 3.1. договору, відповідно до якого фінансування за відступлені права вимоги надається фактором клієнту шляхом перерахування суми фінансування на рахунок клієнта двома платежами, суди зробили правильний висновок, що заявником не було належним чином доведено факт виникнення права вимоги, що відступається за укладеним договором. Сторони договору поставили три умови щодо настання моменту виникнення права вимоги за договором факторингу, що мають одночасно настати: укладення договору факторингу, підписання акта приймання-передачі права вимоги та сплата суми фінансування на рахунок клієнта. Враховуючи недоведеність заявником перерахування суми фінансування на рахунок клієнта за відступлені права вимоги, суди першої та апеляційної інстанцій були позбавленні правової можливості зробити висновок щодо переходу права вимоги до заінтересованої особи. Тягар доведення цих обставин у цьому провадженні покладається на заінтересовану особу, яка саме й звернулася із згаданими вимогами до суду, оскільки частиною третьою статті 10 ЦПК України та частиною першою статті 60 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом».

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 17 січня 2020 року в справі № 916/2286/16 вказано, що «вирішуючи питання про наявність підстав для заміни учасника справи (сторони виконавчого провадження) правонаступником за відсутності обставин, що свідчать про нікчемність договору, на підставі якого подано заяву про заміну учасника правовідносин, а також відомостей щодо оспорювання або визнання недійсним цього договору у встановленому порядку, суд має виходити з принципу правомірності цього правочину, дослідивши та надавши оцінку достатності та достовірності наданих в обґрунтування заяви про заміну сторони доказів для здійснення відповідної заміни. Такий висновок міститься в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2019 року у цій справі. Судами не встановлено, що договір відступлення оспорюється або визнаний у встановленому порядку недійсним і на відповідні обставини не посилаються учасники справи та заявник, у зв`язку з чим відмова судів першої та апеляційної інстанцій у задоволенні заяви ОСОБА_1 про заміну сторони (кредитора) правонаступником з підстав того, що фізична особа не може бути належним правонаступником кредитодавця у спірних правовідносинах і укладений договір не може змінити імперативні приписи законодавства, суд вважає помилковими. З огляду на наведене Суд вважає слушним посилання Скаржника (пункт 6.1) на відсутність в матеріалах справи документів, які б свідчили про визнання Договору відступлення недійсним, заперечення учасниками справи факту правомірності укладення цього Договору. Як встановлено судами, пунктом 2.2 Договору відступлення передбачено, що новий кредитор набуває права кредитора з моменту здійснення розрахунків за даним договором відповідно до розділу 4 цього Договору, пунктом 4.1.1 якого визначено, що ціна договору в повному обсязі сплачена на момент укладення договору. В той же час, встановлено, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження обставин здійснення повної оплати за Договором відступлення на час або після його укладення, тобто доказів, які б підтверджували належність виконання заявником своїх зобов`язань за Договором. Наведені обставини є самостійною та достатньою підставою для відмови ОСОБА_1 у задоволенні заяви про заміну сторони виконавчого провадження правонаступником у цій справі. Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 910/16109/14. З огляду на викладене, за відсутності відповідних доказів здійснення оплати за відступлене право вимоги, посилання Скаржника (підпункт 6.2) на те, що ціна Договору відступлення оплачена до моменту укладення цього Договору і цей пункт має обов`язкову силу для учасників відповідних цивільних правовідносин, Суд вважає необґрунтованим. Суд апеляційної інстанції критично оцінив пункт 4.1.1 Договору відступлення, згідно з яким ціна договору в повному обсязі сплачена Новим кредитором на час укладення Договору відступлення, тобто не визнав це положення достатнім доказом на підтвердження зазначеної обставини. Верховний Суд, розглядаючи справу в межах, визначених статтею 300 ГПК України, не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. Враховуючи викладене, Суд вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про заміну сторони її правонаступником».

Аналіз матеріалів справи свідчить, що 15 вересня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (фактор) та ЗАТ «Акцент-Банк» (клієнт) було укладено договір факторингу № 1, відповідно до умов якого фактор зобов`язується передати грошові кошти в сумі, визначеній пунктом 8 цього договору в розпорядження клієнта за плату, розмір якої встановлено пунктом 4 даного договору, а клієнт зобов`язується відступити факторові у повному обсязі права вимоги до боржників, що випливають з договорів, перелік яких визначено у додатку № 1 до цього договору (а.с.21-22).

Пунктом 8 зазначеного договору визначено, що фактор зобов`язується в строк не пізніше 25 вересня 2008 року передати клієнту грошові кошти в сумі 110 652 333,61 грн та 5 563 378,54 доларів США.

Згідно додатку № 1 до договору факторингу № 1 від 15 вересня 2008 року ЗАТ «Акцент-Банк» отримало право вимоги за кредитним договором № DNG0AE0000118841 від 31 липня 2008 року, укладеними з відповідачем ОСОБА_1 (а.с.23).

Таким чином, сторони договору факторингу № 1 від 15 вересня 2008 року поставили дві умови щодо настання моменту виникнення права вимоги за договором відступлення права вимоги, що мають одночасно настати: укладення договору факторингу та сплата суми фінансування на рахунок клієнта.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження обставин здійснення повної оплати за договором факторингу № 1 від 15 вересня 2008 року на час або після його укладення, тобто доказів, які б підтверджували належність виконання позивачем своїх зобов`язань за договором.

Враховуючи недоведеність позивачем перерахування суми фінансування на рахунок клієнта за відступлені права вимоги, суд апеляційної інстанції позбавлений правової можливості зробити висновок щодо переходу права вимоги до позивача.

Тягар доведення цих обставин у цьому провадженні покладається на позивача, який саме й звернувся із згаданими позовними вимогами до суду, оскільки частиною третьою статті 12 ЦПК України та частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Таким чином, діючи на власний розсуд, позивач не надав ні в суд першої, ні в суд апеляційної інстанції докази на підтвердження факту передання кредитних зобов`язань від ЗАТ КБ «ПриватБанк» до ЗАТ «Акцент-Банк», що в свою чергу позбавило можливості перевірити, чи сплачувалася ціна за договором факторингу № 1 від 15 вересня 2008 року, укладеного між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ЗАТ «Акцент-Банк», та набуття останнім права вимоги до боржників банку.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина четверта статті 367 ЦПК України).

Відсутність доказів належного відступлення права вимоги новому кредитору свідчить про недоведеність позивачем належного проведення відступлення права вимоги за кредитним договором № DNG0AE0000118841 від 31 липня 2008 року, укладеними з відповідачем ОСОБА_1 та наявності підстав звернення до суду з позовом.

Отже, враховуючи не надання позивачем доказів належного відступлення права вимоги новому кредитору, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про недоведеність заявлених позовних вимог, а тому заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 грудня 2013 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у позові.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи (пункт 1 частини першої статті 376 ЦПК України).

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, які в цій справі складаються із судового збору, апеляційний суд виходить з наступного.

Правилами частин першої, тринадцятої статті 141 ЦПК України встановлено, що якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат, які у разі відмови у позові покладаються на позивача.

На підставі статті 141 ЦПК України з позивача АТ «Акцент-Банк» на користь відповідача  ОСОБА_2  підлягають стягненню судові витрати, що складаються із судового збору, сплаченого останньою за подачу апеляційної скарги в розмірі 2 363,78 грн.

Керуючись статтями 259,268,374,376,381-384 ЦПК України, апеляційний суд, –

                                                         П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 – задовольнити.

Заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 грудня 2013 року – скасувати.

У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості – відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Акцент-Банк» на користь  ОСОБА_2  судові витрати, що складаються із судового збору в розмірі 2 363,78 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частиною третьою статті 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 16 січня 2024 року.

Судді: