ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
14 березня 2024 року
м. Київ
справа № 307/1118/20
провадження № 51-4150 км 23
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючої                                                                         ОСОБА_1 ,
суддів                                                                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                                       ОСОБА_4 ,
прокурора                                                                           ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 12020070160000349 від 06 квітня 2020 року за обвинуваченням 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, мешканки АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України
за спільною касаційною скаргою засудженої ОСОБА_6 та її захисника ОСОБА_7 на вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 06 липня 2021 року та ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 04 квітня 2023 року.
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Тячівського районного суду Закарпатської області від 06 липня 2021 року ОСОБА_6 було засуджено за ч. 1 ст. 125 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, а саме 850 грн.
За встановлених у вироку обставин ОСОБА_6 була визнана винуватою у тому, що вона 06 квітня 2020 року приблизно о 07:00, перебуваючи на земельній ділянці будинку АДРЕСА_1 , діючи умисно, на ґрунті неприязних відносин, які виникли з приводу користування земельної ділянки, штовхнула ОСОБА_8 на землю, після чого нанесла останній один удар ногою в область лівого стегна та один удар ногою в область спини зліва. В результаті неправомірних дій ОСОБА_6 , потерпілій ОСОБА_8 , спричинено тілесні ушкодження, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що не спричинили короткочасний розлад здоров`я, чи незначну стійку втрату працездатність.
Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 04 квітня 2023 року апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_6 задоволено частково. Вирок місцевого суду змінено та звільнено обвинувачену ОСОБА_6 від призначеного їй за ч. 1 ст. 125 КК України покарання на підставі ч. 5 ст. 74, п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України.
У решті вирок суду першої інстанції залишено без змін.
Вимоги, викладені у касаційній скарзі, та узагальнені доводи осіб, які її подали
У своїй касаційній скарзі засуджена ОСОБА_6 та її захисник ОСОБА_7 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просять вирок суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції скасувати, а кримінальне провадження стосовно ОСОБА_6 закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 284 КПК України. 
На обґрунтування своїх вимог сторона захисту вказує, що суди попередніх інстанцій, постановляючи рішення, вийшли за межі пред`явленого обвинувачення, оскільки не врахували невідповідність обвинувального акта вимогам ст. 290 КПК України та здійснювали розгляд кримінального провадження з порушенням вимог ч. 4 ст. 26, ст. 477 КПК України. Зокрема, на думку засудженої та її захисника, суди залишили поза увагою те, що: 
- обвинувальний акт містить розбіжності в імені потерпілої;
- наявна в матеріалах справи заява про вчинення кримінального правопорушення не містить імені заявника (що, на переконання сторони захисту, унеможливлює його ідентифікацію) та адресована начальнику Тячівського ВП, який не уповноважений на внесення відомостей в ЄРДР;
- заява про вчинення кримінального правопорушення підписана двома особами - ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , а її зміст не відповідає змісту обвинувачення;
- матеріали кримінального провадження не містять витягу з ЄРДР, що, на думку сторони захисту, ставить під сумнів існування кримінального провадження та унеможливлює перевірку дотримання норм КПК України при внесенні відомостей до ЄРДР.
Таким чином, засуджена ОСОБА_6 та її захисник ОСОБА_7 вважають, що з огляду на вищенаведене, сторона обвинувачення не довела наявність передбачених КПК України підстав для проведення досудового розслідування у формі приватного обвинувачення, а тому всі докази, зібрані у кримінальному провадженні, є недопустимими. При цьому також зауважують, що місцевий суд не повинен був розпочинати судовий розгляд обвинувального акта, який не відповідає вимогам КПК України (неможливо встановити потерпілу, а відтак і обставини провадження), а тому ухвала суду першої інстанції від 18 травня 2020 року про призначення судового розгляду була постановлена з грубим порушенням норм процесуального права. 
Крім того, сторона захисту, не погоджуючись із засудженням ОСОБА_6 , стверджує, що: 
- суд першої інстанції не перевірив допустимість наданих стороною обвинувачення доказів, зокрема, факт надання стороні захисту доступу до матеріалів кримінального провадження (ст. 290 КПК України);
- місцевий суд у вироку не навів належних мотивів, за яких не взяв до уваги показання обвинуваченої ОСОБА_6 та свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , які були очевидцями події;
- з матеріалів справи неможливо встановити, яка саме особа була допитана в якості потерпілої та, як наслідок, чи може суд приймати її показання до уваги; 
- допит потерпілої в суді першої інстанції було здійснено з грубим порушенням прав людини, оскільки, під час допиту, попередив потерпілу про кримінальну відповідальність за відмову від дачі показань, що суперечить положенням п. 6 ч. 1 ст. 56 КПК України;
- висновки місцевого суду про те, що показання свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , спростовуються показаннями свідка ОСОБА_12 , є неправильними, оскільки останній, як зазначено у вироку, пояснював, що не бачив, як обвинувачена наносила тілесні ушкодження потерпілій;
- під час проведення слідчого експерименту від 13 квітня 2020 року за участю свідка ОСОБА_9 , фактично було здійснено допит свідка на місці події;
- судом першої інстанції не було допитано свідка ОСОБА_9 , а тому врахування її показань, наданих на стадії досудового розслідування (під час проведення слідчого експерименту), на думку сторони захисту, вказує про порушення принципу безпосередності дослідження доказів та свідчить про недопустимість протоколу проведення слідчого експерименту від 13 квітня 2020 року за участю свідка ОСОБА_9 як доказу;
- місцевий суд, встановивши факт неможливості виклику свідка ОСОБА_9 для допиту (в матеріалах справи відсутні дані про виконання ухвали суду про привід свідка), ухвалив прийняти відмову сторони обвинувачення від її допиту, чим фактично змінив обсяг дослідження доказів, що не передбачено КПК України, при цьому не з`ясував позицію сторони захисту щодо відмови від допиту свідка, чим порушив право на перехресний допит, а також не встановив позицію потерпілої, що, на думку сторони захисту, є обов`язковим у кримінальному провадженні за формою приватного обвинувачення;
- висновок судово-медичної експертизи від 08 квітня 2020 року № 115, є неналежним та недопустимим доказом, оскільки в ньому не зазначено номера кримінального провадження, в якому було проведено експертне дослідження, а його зміст не доводить факту нанесення тілесних ушкоджень потерпілій саме ОСОБА_6 .
Ураховуючи вищенаведене, а також з огляду на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 688/788/15-к, сторона захисту вважає, що вину ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення не було доведено поза розумним сумнівом.
Водночас засуджена ОСОБА_6 та її захисник ОСОБА_7 , посилаючись на порушення вимог ст. 285 КПК України та ч. 5 ст. 27 КПК України, зазначають, що: 
- судом апеляційної інстанції не було роз`яснено обвинуваченій права на подачу клопотання про закриття кримінального провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, що не узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у справі № 521/8872/18 (провадження № 51-413кмо21);
- в матеріалах кримінального провадження відсутній технічний запис судового засідання в суді апеляційної інстанції від 04 квітня 2023 року.
Також сторона захисту вказує, що суд апеляційної інстанції, постановляючи рішення, належним чином своїх висновків не мотивував, не навів вичерпних доводів щодо необґрунтованості апеляційної скарги обвинуваченої, обмежившись лише перерахуванням наведених у вироку доказів, та загальним формулюванням про доведеність ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення. 
Від учасників касаційного провадження заперечень на касаційну скаргу засудженої та її захисника не надходило.
Позиції інших учасників судового провадження 
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 заперечував щодо задоволення касаційної скарги сторони захисту.
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга захисника підлягає частковому задоволенню на таких підставах.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України підставою для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. При вирішенні питання про наявність зазначених у п. 1 ч. 1 цієї статті підстави суд касаційної інстанції має керуватися ст. 412 КПК України. 
Що стосується доводів сторони захисту про те, що суди попередніх інстанцій, постановляючи рішення, вийшли за межі пред`явленого обвинувачення, оскільки не врахували невідповідність обвинувального акта вимогам ст. 290 КПК України та здійснювали розгляд кримінального провадження з порушенням вимог ч. 4 ст. 26, ст. 477 КПК України, то колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 314 КПК України після отримання обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру або клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності суд не пізніше п`яти днів з дня його надходження призначає підготовче судове засідання, в яке викликає учасників судового провадження. При цьому після виконання вимог, передбачених статтями 342-345 цього Кодексу, головуючий з`ясовує в учасників судового провадження їх думку щодо можливості призначення судового розгляду (ч. 2 ст. 314 КПК України).
Положеннями пунктів 3, 5 ч. 3 ст. 314 КПК України передбачено, що у підготовчому судовому засіданні суд має право: повернути обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру прокурору, якщо вони не відповідають вимогам цього Кодексу; призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.
Згідно із ч. 1 ст. 315 КПК України, якщо під час підготовчого судового засідання не будуть встановлені підстави для прийняття рішень, передбачених пунктами       1-4 ч. 3 ст. 314 цього Кодексу, суд проводить підготовку до судового розгляду.
Отже, питання невідповідності обвинувального акта вимогам КПК України вирішується на стадії підготовчого судового засідання.
Разом з тим відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, 18 травня 2020 року відбулося підготовче судове засідання у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_6 . При цьому на стадії надання пояснень, усі учасники судового провадження, зокрема, і сторона захисту, вважали за можливе призначення поданого до суду обвинувального акта стосовно ОСОБА_6 до розгляду.
За наслідком підготовчого судового засідання, місцевий суд, не встановивши підстав для застосування положень п. 5 ч. 3 ст. 314 КПК України, ухвалою 18 травня 2020 року призначив вказаний обвинувальний акт до розгляду.
Таким чином, Суд звертає увагу, що на стадії підготовчого судового засідання стороною захисту не було заявлено жодних клопотань щодо необхідності повернення обвинувального акта прокурору у зв`язку з його невідповідністю вимогам КПК України. 
Ураховуючи вищенаведене, колегія суддів не вбачає підстав для надання оцінки доводам касаційної скарги засудженої та її захисника про невідповідність обвинувального акта положенням ст. 291 КПК України та, як наслідок, незаконність ухвали суду першої інстанції від 18 травня 2020 року про призначення судового розгляду.
Крім того, зі змісту обвинувального акта (розділи «Встановлені фактичні обставини кримінального правопорушення» та «Формулювання обвинувачення ОСОБА_6 »), що в свою чергу не заперечувалось учасниками судового провадження, зокрема, й стороною захисту, вбачається, що ОСОБА_6 було пред`явлено обвинувачення у заподіянні 06 квітня 2020 року потерпілій ОСОБА_8 легких тілесних ушкоджень (ч. 1 ст. 125 КК України).
При цьому колегія суддів зауважує, що ні під час підготовчого судового засідання, ні в ході судового розгляду по суті, сторона захисту не ставила під сумнів той факт, що ОСОБА_8 , яка подала заяву про вчинення кримінального правопорушення, а також допитувалась в якості потерпілої, є саме тією особою, з якою у обвинуваченої ОСОБА_6 06 квітня 2020 року відбувся конфлікт, а також не заявляла, що наявна в матеріалах справи заява про вчинення кримінального правопорушення (за підписом ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ), була подана іншою особою.
Водночас положеннями п. 1 ч. 1 ст. 477 КПК України передбачено, що кримінальним провадженням у формі приватного обвинувачення є провадження, яке може бути розпочате слідчим, дізнавачем, прокурором лише на підставі заяви потерпілого, зокрема, і щодо кримінального правопорушення. передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.
Як убачається з матеріалів справи, за заявою ОСОБА_8 та ОСОБА_9 було відкрито кримінальне провадження № 12020070160000349 від 06 квітня 2020 року із кваліфікацією за ч. 1 ст. 125 КК України. При цьому згідно з обвинувальним актом, ОСОБА_8 у цьому кримінальному провадженні було визнано потерпілою.
За таких обставин, ураховуючи вищенаведене, а також з огляду на положення ч. 1 ст. 477 КПК України, Верховний Суд не погоджується з доводами касаційної скарги сторони захисту про: 
- відсутність в матеріалах справи заяви про вчинення кримінального правопорушення;
- відсутність підстав для проведення досудового розгляду у формі приватного обвинувачення;
- необхідність, за вказаних підстав, визнання всіх доказів недопустимими. 
Крім цього, колегія суддів також не приймає до уваги доводи касаційної скарги про те, що наявна в матеріалах кримінального провадження заява про вчинення кримінального правопорушення адресована начальнику Тячівського ВП, який не уповноважений на внесення відомостей в ЄРДР, оскільки така позиція сторони захисту не узгоджується з положеннями, передбаченими п. 8 ч. 1 ст. 3, пунктами 3, 6 ч. 2 ст. 39 КПК України, згідно з якими начальник відділу органу Національної поліції як керівник органу досудового розслідування уповноважений давати слідчому відповідні вказівки або здійснювати досудове розслідування, користуючись при цьому повноваженнями слідчого.
Що стосується доводів сторони захисту про те, що місцевий суд, приймаючи відмову прокурора від допиту свідка ОСОБА_9 фактично змінив обсяг дослідження доказів, що не передбачено КПК України, при цьому не з`ясував позицію сторони захисту та потерпілої, то Верховний Суд вважає за необхідне зазначити наступне. 
Відповідно до ч. 2 ст. 349 КПК України обсяг доказів, які будуть досліджуватися, та порядок їх дослідження визначаються ухвалою суду і в разі необхідності можуть бути змінені.
Таким чином, посилання сторони захисту на те, що зміна обсягу дослідження доказів не передбачена КПК України, на переконання Суду, є необґрунтованими.
Крім того, посилаючись на те, що допит потерпілої в суді першої інстанції було здійснено з грубим порушенням прав людини, а саме під час допиту суд, в супереч положенням п. 6 ч. 1 ст. 56 КПК України, попередив потерпілу про кримінальну відповідальність за відмову від дачі показань, сторона захисту не зазначає, яким чином вказане порушило права обвинуваченої.
Також, перевіряючи твердження засудженої ОСОБА_6 та її захисника ОСОБА_7 про те, що суд першої інстанції не перевірив допустимість наданих стороною обвинувачення доказів, зокрема, факт надання доступу до матеріалів досудового розслідування стороні захисту в порядку ст. 290 КПК України, колегія суддів не встановила підстав для задоволення касаційної скарги в цій частині, виходячи з наступного.
Відповідно до реєстру матеріалів досудового розслідування 14 квітня 2020 року підозрюваній ОСОБА_6 було надано доступ до матеріалів досудового розслідування.
При цьому, як убачається з матеріалів кримінального провадження, сторона захисту під час судових розглядів у судах попередніх інстанцій не зазначала щодо допущення органом досудового розслідування будь-яких порушень вимог ст. 290 КПК України.
Ураховуючи вищенаведене, а також, з огляду на те, що у своїй касаційній скарзі сторона захисту не конкретизує свої доводи в цій частині, а саме не вказує з якими матеріалами досудового розслідування вона не була ознайомлена та яким чином вказане порушило права засудженої, то колегія суддів такі доводи вважає необґрунтованими. 
Разом з тим, перевіряючи ухвалу суду апеляційної інстанції, на предмет її відповідності вимогам процесуального закону, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення (ч. 1 ст. 412 КПК України).
Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Суд апеляційної інстанції має перевірити рішення суду першої інстанції з точки зору його законності й обґрунтованості, що передбачає оцінку його відповідності нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам справи, а також дослідженим у судовому засіданні доказам.
Однак, на переконання колегії суддів, під час розгляду кримінального провадження в порядку апеляційної процедури, суд апеляційної інстанції вказаних вимог закону не дотримався.
У своїй касаційній скарзі засуджена ОСОБА_6 та її захисник ОСОБА_7 посилаються на порушення права сторони захисту на перехресний допит свідка ОСОБА_9 , з якою проводився слідчий експеримент, та яка не була безпосередньо допитана в суді першої інстанції.
Положеннями кримінального процесуального закону визначено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом (ч. 1 ст. 22 КПК України). Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом (ч. 2 ст. 22 КПК України). Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків (ч. 6 ст. 22 КПК України).
Згідно з ч. 1 ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.
Частиною 3 ст. 23 КПК України визначено, що сторона обвинувачення зобов`язана забезпечити присутність під час судового розгляду свідків обвинувачення з метою реалізації права сторони захисту на допит перед незалежним та неупередженим судом.
Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.
Стаття 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що кожен має право:
- на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом (п. 1); 
- допитувати свідків обвинувачення або вимагати, щоб їх допитали, а також вимагати виклику й допиту свідків захисту на тих самих умовах, що й свідків обвинувачення (п. 3 d). 
За загальним правилом ці права вимагають надати обвинуваченому належну й достатню можливість опротестувати свідчення проти нього і допитати осіб, які їх зробили, або під час дачі таких показань, або на більш пізній стадії.
При цьому Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні: 
- від 06 жовтня 2015 року у справі «Карпюк та інші проти України», яке набуло статусу остаточного 06 січня 2016 року, визнав порушення п. 1 і пп. «d» п. 3 ст. 6 Конвенції внаслідок того, що заявників - учасників громадської акції «Україна проти Кучми» - було позбавлено права на допит свідків обвинувачення у кримінальній справі щодо них;
- від 19 листопада 2008 року у справі «Колесник проти України» ЄСПЛ постановив, що мали місце порушення п. 1 і пп. «d» п. 3 ст. 6 Конвенції, внаслідок яких суд першої інстанції не допитав ключових свідків обвинувачення, а  ОСОБА_14 не мав можливості поставити їм запитання на очній ставці ані на етапі розслідування, ані під час судового розгляду;
- від 12 грудня 2008 року у справі «Луценко проти України» ЄСПЛ зазначив, що, беручи до уваги той факт, що пан ОСОБА_15 , якому заявник не мав можливості поставити питання у відкритому судовому засіданні, давав свої зізнавальні показання в умовах незабезпечення його відповідними процесуальними гарантіями проти самообвинувачення і що ці показання було використано вирішальною мірою для встановлення фактів, які мали істотне значення для кваліфікації дій заявника, визнав, що це обмежило права захисту настільки, що справедливість розгляду справи в цілому виявилася підірваною, а отже мало місце порушення п. 1 ст. 6 Конвенції.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, місцевий суд свої висновки про винуватість ОСОБА_6 зробив, допитавши обвинувачену, потерпілу ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , а також дослідивши протокол слідчого експерименту від 13 квітня 2020 року за участю свідка ОСОБА_9 і висновок судово-медичної експертизи від 06 квітня 2020 року № 115.
При цьому, ухвалюючи обвинувальний вирок, місцевий суд зазначив, що показання обвинуваченої ОСОБА_6 та свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , про не нанесення тілесних ушкоджень обвинуваченою потерпілій, спростовуються показами потерпілої ОСОБА_8 , свідка ОСОБА_12 , висновком експерта від 06 квітня 2020 року № 115, а також фактичними даними, що містяться у протоколі слідчого експерименту від 13 квітня 2020 року за участю свідка ОСОБА_9 та відеозаписі до нього.
Як убачається зі змісту матеріалів кримінального провадження, під час судового розгляду прокурор заявляв про допит свідка ОСОБА_9 , проте, не забезпечивши її прибуття у судове засідання, відмовився від допиту цього свідка. При цьому стороною обвинувачення на підтвердження вини ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення було надано протокол слідчого експерименту від 13 квітня 2020 року за участю свідка ОСОБА_9 із додатком у виді відеозапису.
Суд першої інстанції врахував відомості, викладені у вказаному протоколі, у тому числі пояснення свідка про обставини вчинення кримінального правопорушення, а саме те, що в ході конфлікту обвинувачена штовхнула потерпілу і, коли остання впала на землю, тоді ОСОБА_6 нанесла їй удар ногою по лій нозі та один удар по лівій стороні спини. Але при цьому, з огляду на ст. 6 Конвенції у кримінальному провадженні не було забезпечено обвинуваченій можливість допитати цього свідка та опротестувати її свідчення проти неї.
Таким чином місцевим судом не було надано належної оцінки всім доказам у кримінальному провадженні, з огляду, в тому числі, на положення ст. 6 Конвенції.
Суд апеляційної інстанції, перевіряючи вирок на його відповідність вимогам кримінального процесуального законодавства, не врахував положення статей 22, 23 КПК України, ст. 6 Конвенції і вищенаведену практику ЄСПЛ та, як наслідок, залишаючи вирок місцевого суду без зміни, вказані порушення не усунув.
Таким чином, з огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що ухвалу суду апеляційної інстанції не можна визнати законною, обґрунтованою і вмотивованою, оскільки вищенаведене порушення могло перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону (ч.1 ст. 412 КПК України), а тому таке рішення, відповідно до положень, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України підлягає скасуванню. 
Крім цього, заслуговують на увагу доводи касаційної скарги сторони захисту щодо відсутності в матеріалах кримінального провадження витягу з ЄРДР.
Водночас, як убачається з матеріалів справи, сторона захисту під час ознайомлення з матеріалами досудового розслідування в порядку ст. 290 КПК України жодних заяв чи клопотань щодо відсутності витягу з ЄРДР не заявляла, а також не ставила дане питання під час судового розгляду в суді першої інстанції та не оскаржувала вирок місцевого суду в апеляційному порядку з цих підстав.
Разом з тим, з огляду на наявність вказаного істотного порушення вимог процесуального закону, яке і стало підставою для скасування судового, Верховний Суд не вбачає підстав для надання оцінки доводам касаційної скарги сторони захисту в іншій частині, оскільки зазначені питання можуть бути предметом перевірки суду апеляційної інстанції після усунення вищенаведених порушень вимог КПК України.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга засудженої ОСОБА_6 та її захисника ОСОБА_7 підлягає частковому задоволенню, а ухвала суду апеляційної інстанції- скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, під час якого суд апеляційної інстанції має врахувати вищенаведене та постановити законне і обґрунтоване рішення.
Керуючись статтями 412, 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу засудженої ОСОБА_6 та її захисника ОСОБА_7 задовольнити частково.
Ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 04 квітня 2023 року стосовно ОСОБА_6   скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. 
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                               ОСОБА_2                           ОСОБА_3